КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 761/15765/15-ц                                                      Головуючий у 1-й інст. - Волошин В.О.
Апеляційне провадження  22-ц/824/7243/2022                                         Доповідач - Рубан С.М.
 
П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
         22 листопада  2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Кулікова С.В.
                                          при секретарі              Загородній  С.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», треті особи  Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Національний банк України про стягнення коштів, -
 
В С Т А Н О В И В :
 
           У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся  до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення коштів, в якому просив стягнути з ПАТ «Укргазвидобування» грошові кошти у сумі 54 434 849 грн 32 коп.,  з яких: 50 500 000 грн 00 коп. - основного боргу; 3 934 849 грн 32 коп. - процентів, нарахованих за користування коштами та судовий збір в розмірі 3 654 грн.
     Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на виконання договору поруки № П30019775-9 від 28 листопада 2014 року  укладеного між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» було погашено кредитні зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування» за Договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року укладеного між відповідачем та ПАТ «Дельта Банк».
          У зв`язку з невиконанням позичальником ПАТ «Укргазвидобування» зобов`язань за кредитним договором № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року та з метою погашення заборгованості по даному кредитному договору, 19 лютого 2015 року  ПАТ «Дельта Банк» на підставі п. 1.3 Договору поруки, було здійснено списання грошових коштів з депозитного рахунку № НОМЕР_1 (долари США) який відкритий в ПАТ «Дельта Банк» у сумі, що є еквівалентна 50 500 000 грн 00 коп.
          Посилається на те, що згідно п. 3.2.2 Договору поруки, п. 4 ч. 1 ст. 512, ч. 2 ст. 556 ЦК України за змістом яких поручитель, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, має право зворотної вимоги до позичальника в межах суми виконаного ним зобов`язання, як кредитор, що набув всіх прав за цим зобов`язанням.
           У зв`язку із списанням банком з рахунків позивача грошових коштів в рахунок погашення за кредитним договором  19 лютого 2015 року у позичальника ПАТ «Укргазвидобування» виникли зобов`язання перед позивачем на загальну суму 50 500 000 грн 00 коп.
           Крім того, у зв`язку з користуванням відповідачем коштами позивача, останнім нараховані проценти на рівні облікової ставки НБУ, що складає 3 934 849 грн 32 коп. станом на 29.05.2015 року.
 
   Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
 
           Не погоджуючись з рішенням суду 17 квітня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги.
         Посилається на те, що у зв`язку із списанням банком з рахунків позивача грошових коштів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, позивач набув статусу кредитора до позичальника в межах погашеної суми заборгованості по кредитному договору, тобто з 19 лютого 2015 року у позичальника виникли зобов`язання перед позивачем на загальну суму у 50 500 000 грн. 
     
       Крім того, посилається на те, що позовна заява у даній справі повинна розглядатися без врахування обставин , які встановлені у рішенні Господарського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року у справі № 910/14423/15 за яким чітко встановлено нікчемність договору поруки з ОСОБА_1 , оскільки станом на сьогоднішній день постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року та постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 761/21994/15-ц встановлено законність укладення договору поруки № П 30019775 - 9 від 28 листопада 2014 року та повністю оскаржено та спростовано його нікчемність.
   Посилається на те, що АТ «Дельта Банк» не були повернуті кошти на депозитні або поточні рахунки ОСОБА_1 - 2620, 2625, 2630, 2635, а перерахування якихось коштів на невідомі рахунки 2909 «Інша кредитна заборгованість за операціями з клієнтами банку», які жодним чином не пов`язані, та не можуть пов'язуватися з депозитним рахунком, та не може відноситься до застосування АТ «Дельта Банк» реституції, яка передбачена статтею 216 ЦК України».
      
31 серпня 2022 року представник Акціонерного товариства «Укргазвидобування» - Малярчук Ю.Б. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив  рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
В судовому засіданні 04 жовтня 2022 року представник   Національного банку України - Гузієнко Я.М. заявив клопотання про залучення до участі у справі третьої особи - Національний банк України.
 
В судовому засіданні 04 жовтня 2022 року задоволено клопотання представника   Національного банку України - Гузієнка Я.М.та залучено у якості третьої особи - Національний банк України.
       В судовому засіданні  22 листопада 2022 року представник  Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» - Малярчук Ю.Б. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.
       В судовому засіданні  22 листопада 2022 року представник  Національного банку України - Гузієнко Я.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.
       Інші учасники  справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
        Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
 Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором. Крім того, поручителем не доведено того, що ним повністю виконано зобов`язання з повернення кредитів та сплати відсотків за користування ними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження обсягу таких зобов`язань та строків їх виконання. 
 
    Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що  30 вересня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1.
Відповідно до умов Кредитного договору з урахуванням змін та доповнень, кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання Кредиту буде здійснюватися окремими частинами з максимальним лімітом заборгованості 150 000 000,0 грн. зі сплатою за користування кредитом у розмірі 24% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 31 грудня 2014 року включно.
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти в розмірі, на умовах та у строки визначені договором.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта банк» та рядом фізичних осіб було укладено договори поруки, зокрема, з ОСОБА_3 (№ НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (№П2022390-5), ОСОБА_5 (№П2022390-6), ОСОБА_6 (№П30019775-12), ОСОБА_1 (№П30019775-9) згідно з якими фізичні особи зобов`язалися перед кредитором відповідати за виконання позичальником ПАТ «Укргазвидобування» умов Кредитного договору.
Пунктом 2.2. Договору поруки № П30019775-9, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим Договором не може перевищувати               50 500 000,0 грн., або її еквівалент в гривні за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позичальника за Договором кредиту.
Про укладання договору поруки № П30019775-9, як зазначала сторона відповідача ПАТ «Укргазвидобування» дізналося лише у березні 2015 року, після отримання листів ПАТ «Дельта Банк» та поручителя, в яких останні вимагають від ПАТ «Укргазвидобування» в порядку регресу погасити заборгованість в межах суми виконаних ними зобов`язань.
У лютому 2015 року ПАТ «Дельта Банк» своїм листом від 24 лютого 2015 року повідомило відповідача що у зв`язку із невиконанням ПАТ «Укргазвидобування» Кредитного договору відбулось списання з банківських рахунків фізичних осіб-поручителів, зокрема і позивача, коштів на погашення кредиторської заборгованості та з-поміж іншого було зазначено, що усі права кредитора за кредитним договором перейшли до фізичних осіб - поручителів.
Разом з тим, як підтверджується матеріалами справи, 02 березня 2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» від 02 березня 2015 року № 150 прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» № 51 на підставі якого з 03 березня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03 березня 2015 року по 02 червня 2015 року.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на момент прийняття рішення про нікчемність договорів поруки від 28 листопада 2014 року, уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
Згідно п. 7 ч. 3 ст. 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року №692/БТ, ПАТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії проблемних та запроваджено ряд обмежень в діяльності банку, у тому числі: заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку; погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави за погодженням із куратором банку).
Відповідно встановлених обмежень погашення заборгованості за кредитним договором мало здійснюватися виключно у грошовій формі для забезпечення зовнішніх надходжень коштів до проблемного банку на погашення кредитів з метою покращення поточної ліквідності банку та недопущення погіршення фінансового стану.
Виходячи із суті правочину поруки, що включає встановлене законодавством право регресу, та враховуючи мету встановлених НБУ обмежень: запобігання появі будь-яких прав третіх осіб на активи проблемного банку, укладення будь-яких договорів, що передбачають право регресу третьої особи до позичальника, тобто фактично призводять до обтяження майнових прав за кредитним договором, потребувало погодження куратора банку.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на укладення Договору поруки з ОСОБА_1 не було погодження куратора банку.
Відповідно до обмежень, встановлених постановою Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року №692/БТ, погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором, мало здійснюватися виключно у грошовій формі. Зазначене обмеження має на меті забезпечення зовнішніх надходжень коштів до проблемного банку на погашення кредитів з метою покращення поточної ліквідності банку та недопущення погіршення фінансового стану банку.
У постанові Правління Національного банку України № 150 від 02 березня 2015 року вказано на те, що результати банківського нагляду свідчать про те, що діяльність Банку не відповідає вимогам законодавства України, оскільки, зокрема, на кореспондентському рахунку в Національному банку України середньоарифметичної суми залишків коштів за звітній період було виявлено відхилення для звітного періоду резервування.
З матеріалів справи вбачається, що з поточних рахунків поручителів в ПАТ «Дельта Банк» було проведено погашення заборгованості за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 30 вересня 2013 року. При цьому списання коштів відбулося у період коли ПАТ «Дельта Банк» було визнано проблемним, що встановлено постановою Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ, за умов практичної неможливості здійснити переказ коштів з рахунків до інших банків, тобто у період неможливості виконання банком своїх зобов`язань перед кредиторами.
Погашення заборгованості за кредитним договором було проведено з поточних рахунків Фізичних осіб-поручителів в Банку, проблемність якого була встановлена Постановою № 692/БТ, за умов практичної неможливості здійснити переказ коштів зі свого рахунку до інших банків, тобто в період неможливості виконання Банком своїх зобов`язань перед кредиторами. Внаслідок проведених операцій Фізичні особи-поручителі мали можливість отримати право зворотної вимоги (регресу) до ПАТ «Укргазвидобування».
Таким чином, ПАТ «Дельта Банк», уклавши спірні договори поруки після визнання вказаного банку проблемним, надали окремим вкладникам (кредиторам) Банку - Фізичним особам-поручителям, в тому числі - позивачу, переваги у вигляді передачі їм прав вимог до ПАТ «Укргазвидобування», які прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що зазначено у п.7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину. Тому Договори поруки є нікчемними.    
Обставини нікчемності договорів поруки встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 19 серпня 2015 року у справі №910/14423/15, а також постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 лютого 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2016 року у справі №826/18862/15, визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., яке оформлене Протоколом № 1 Комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 29 квітня 2015 року, про визнання нікчемними Договору поруки № П 30019775-15 від 28 листопада 2014 року; Договору поруки № П 2022390-5 від 28 листопада 2014 року; Договору поруки № П 30019775-10 від 28 листопада 2014 року; Договору поруки № П 30019775-9 від 28 листопада 2014 року; Договору поруки № П 30019775-12 від 28 листопада 2014 року; Договору поруки № П 30019775-13 від 28 листопада 2014 року; Договору поруки № П 30019775-4 від 28 листопада 2014 року; Договору поруки № П 2022390-15 від 28 листопада 2014 року; Договору поруки № П 2022390-6 від 28 листопада 2014 року.
Тобто,  рішеннями у справі № 826/18862/15 суди визнали протиправними та скасували рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., яке оформлене Протоколом № 1 Комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 29 квітня 2015 року про визнання нікчемними правочинів.
У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №761/21994/15, на яку посилалася сторона позивача в обґрунтування своїх вимог, Верховний Суд зазначив, що рішення комісії ПАТ «Дельта Банк» від 29 квітня 2015 року, яким зокрема укладений 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та  ОСОБА_1  спірний договір поруки визнавався нікчемним, надалі було скасовано постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 грудня 2015 року, яка набрала законної сили. 
За встановлених обставин у справі немає підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання спірного договору недійсним, а тому суди попередніх інстанцій необґрунтовано задовольнили позов ПАТ «Укргазвидобування». ПАТ «Укргазвидобування» оспорювало дійсність договору поруки від 28 листопада 2014 року лише з підстав невідповідності цього договору ст. 548 ЦК України. Будь-яких інших підстав, з яких оспорюваний договір може визнаватися у судовому порядку недійсним, позивач у своїх вимогах не визначив. Крім того, помилковим є висновок судів про те, що спірний договір було укладено з порушенням постанови Національного баку України від 30 жовтня 2014 року.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 826/1476/15) сформулювала правовий висновок, що перелік передбачених ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, є виключним. Положення ст. 228 ЦК України не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання про віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI.
У цьому рішенні Велика Палата Верховного Суду зазначила також, що при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення відповідно до закону (ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи була проведена передбачена ч. 2 ст. 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписала уповноважена особа Фонду як особа, що здійснює повноваження органу управління банку.
Як встановлено вище, Договори поруки з Фізичними особами-поручителями є нікчемними, оскільки уклавши спірні договори поруки після визнання вказаного банку проблемним, надали окремим кредиторам Банку - фізичним особам переваги у вигляді передачі їм прав вимог до ПАТ «Укргазвидобування», прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що зазначено у п.7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.
Таким чином, визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., яке оформлене Протоколом № 1 Комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 29 квітня 2015 року про визнання нікчемними правочинів, жодним чином не впливає на нікчемність договорів поруки, оскільки вони є нікчемними в силу Закону, а не на підставі протоколу №1 від 29 квітня 2015 року.
Крім того, постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року закрите провадження в адміністративній справі № 826/12398/15 за позовом  ОСОБА_7  до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про скасування рішення Уповноваженої особи у формі повідомлення про визнання нікчемним договору поруки від 28 листопада 2014 року № П 2022390-8. 
У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 819/353/16) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлена правова природа згаданого наказу унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його недійсним, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу Уповноваженої особи у частині визнання правочину за договором банківського вкладу (депозиту), укладеного між банком та позивачем, нікчемним, не можуть бути розглянуті в судовому порядку (у тому числі в господарських судах). Тобто,в п. 37 постанови від 19 грудня 2018 року Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного Суду дійшов висновку, що встановлена правова природа згаданого рішення унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його протиправним, а тому вимога про скасування рішення Уповноваженої особи у формі повідомлення про визнання нікчемним договору поруки від 28 листопада 2014 року № П 2022390-8 не може бути розглянута у порядку адміністративного судочинства та не підлягає судовому захисту в судах іншої юрисдикцій.
Матеріалами справи також підтверджується, що ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Банку Кадирова В.В. звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з ПАТ «Укргазвидобування» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 214 108 895 грн 48 коп.
Постановою Вищого господарського суду України від 10 липня 2017року залишено в силі рішення Господарського суду м. Києва від 19 серпня 2015року у справі № 910/14423/ 15, яким стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за Договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року в сумі 150 000 000, 00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом, 31 405 479 грн 45 коп. - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 15 583 561 грн 65 коп. - заборгованості за простроченими нарахованими процентами, 1 641 997 грн 22 коп. - пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів, 13 500 000,00 грн. - штрафу за неналежне виконання зобов`язання, 1 886 301 грн 37 коп. - 3% річних від суми простроченої заборгованості за кредитом, 91 555 грн 79 коп. - 3% річних від суми простроченої заборгованості.
На виконання рішення Господарського суду м. Києва від 19 серпня 2016 року у справі № 910/14423/15 ПАТ «Укргазвидобування» 04 серпня 2017 року здійснило погашення заборгованості за Договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року в сумі 214 181 975 грн 48 коп. у зв`язку із чим заборгованість за Кредитним договором погашена повністю.
16 липня 2018 року ПАТ «Укргазвидобування» подало до Господарського суду м. Києва заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду м. Києва від 19 серпня 2015 року у справі № 910/14423/15, в якій заявник просив суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 19 серпня 2015 року у справі № 910/14423/15 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 вересня 2013 № ВКЛ-2022390/1.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28 листопада 2018 року у справі № 910/14423/15, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року відмовлено ПАТ «Укргазвидобування» у задоволенні такої заяви.
Північний апеляційний господарський суд у постанові від 14 лютого 2019 року зазначив, що при вирішенні спору у даній справі місцевий господарський суд у рішенні від 19 серпня 2015 року встановив, що договори поруки є нікчемними, оскільки шляхом їх укладення було надано переваги в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перед іншими вкладниками Банку.
Відповідно до  ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.
Згідно ч. 7 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» нормативно-правові акти Національного банку, що містять інформацію з обмеженим доступом, не підлягають опублікуванню та доводяться до відома юридичних та фізичних осіб, на яких поширюється їх дія.
Погашення поручителем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором у грошовій формі здійснено не було, оскільки ні Національним банком України, ні ПАТ «Дельта Банк» реально не отримано грошових надходжень на погашення зобов`язань за Кредитними договорами, а тому позивач хоча і мав можливість за правовою природою договору поруки, однак, не набув права вимоги на активи ПАТ «Укргазвидобування».
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19 жовтня 2016 року у аналогічній справі № 761/18429/15-ц за позовом  ОСОБА_6 , яка залишена без змін постановою Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року, відмовляючи в задоволенні касаційної скарги зазначив, що Постановою Правління Національного банку України № 692/БТ від 30 жовтня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії проблемних та запроваджено ряд обмежень банків в його діяльності, в тому числі погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, приймати тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави за погодженням з куратором банку). 
Отже, укладання зазначеного договору поруки та списання грошових коштів було здійснено на час дії даної постанови Національного банку України. Таким чином, враховуючи обмеження, встановленні НБУ щодо списання коштів, ПАТ «Дельта Банк» мав право приймати погашення заборгованості за кредитним договором лише у грошовій формі. 
Погашення поручителем ОСОБА_6 зобов`язань за кредитним договором у грошовій формі здійснено не було. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» 14 травня 2015 року повернуло  ОСОБА_6  списані кошти, що підтверджується випискою з особового рахунку.
 Згідно витягу з протоколу № 1 від 29 квітня 2015 року засідання Комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, відповідно до наказу Тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» № 67 від 11 березня 2015 року щодо перевірки правочинів (догорів) в ПАТ «Дельта банк», поновлено в системах банку бухгалтерського обліку кредитів згідно з планом рахунків бухгалтерського обліку банків України договорів кредитних ліній за номерами № ВКЛ-2022390 від 28 серпня 2013 року, № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року.
 Постановою Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у задоволенні заяви позивача про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року - відмовлено.
Крім того, до такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі 761/18429/15, прийнятої за результатами розгляду касаційної скарги  ОСОБА_8 , на користь якої відбулось відступлення права вимог  ОСОБА_9  на рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 травня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року.
В матеріалах справи містяться виписка по особовому рахунку за період з 14 травня 2015 року по 30 червня 2015 року, яка є належним доказом, що грошові кошти в розмірі 50 500 000,00 грн були повернуті на депозитний рахунок  ОСОБА_1 .
Такі ж обставини встановлені судовими рішення, прийнятими у господарській справі № 910/14423/15.
Таким чином, судом встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» повернув  ОСОБА_1  раніше списані грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 761/21994/15, якою відмовлено в задоволенні позову ПАТ Укргазвидобування» до  ОСОБА_4 , ПАТ «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про визнання недійсним договору поруки, жодним чином не впливає на висновки суду у цій справі, оскільки стягнення коштів з позичальника на користь поручителя можливо лише в разі реального виконання поручителем взятих на себе зобов`язань по поверненню кредиту.
Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов`язанні, серед яких передбачено і виконання обов`язку боржника поручителем.
При цьому слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов`язанням.
Правовий аналіз ч. 2 ст. 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання. Цей висновок узгоджується з положенням ч. 1 ст. 512 ЦК України, яка передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки перерахування банком коштів з рахунку поручителя на позичковий рахунок боржника на погашення заборгованості боржника за кредитним договором не вважається погашенням заборгованості в грошовій формі, яку мав право приймати банк, а тому зобов`язання залишається невиконаним. 
Крім того, кошти позивача були повернуті на його рахунки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 910/22259/17, від 03 грудня 2019 року у справі № 910/5001/19, від 24 грудня 2019 року у справі № 910/5016/19, від 16 січня 2020 року у справі № 910/5000/19 та 22 січня 2020 року у справі № 910/4997/19.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання забезпечене порукою  переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки  зобов`язання за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року не виконано належним чином, грошові кошти  ОСОБА_10 в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором не вносились, а приймати інше виконання, ніж грошове, банк не мав права, з огляду на обмеження регулятора.
Твердження апеляційної скарги про те, що після списання ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів шляхом перерахування з рахунків поручителя на рахунок ПАТ «Укргазвидобування» виникли правовідносини стосовно відшкодування витрат, які поручитель поніс виконанням зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно виписки по особовому рахунку за період з 14 травня 2015 року по 30 червня 2015 року, яка є належним доказом, грошові кошти в розмірі 50 500 000,00 грн були повернуті на депозитний рахунок  ОСОБА_1 
   Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
          Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду  як джерело права.
         Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
         Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
    За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
     Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
      Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає  підстав для скасування.
          Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
  Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року - залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  
            Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.
 
              Головуючий            
 
              Судді