ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" листопада 2022 р.                                              Справа №914/3961/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                                                                      Плотніцького Б.Д.,
Суддів:                                                                                                    Марко Р.І.,
                                                                                                    Скрипчук О.С.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» від 08.08.2022 (вх..№ЗАГС 01-05/1994/22 від 11.08.2022)
на рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2022 (повний текст рішення складено 20.07.2022, суддя Кітаєва С.Б.)
у справі №914/3961/21
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон», м. Здолбунів Рівненська область
до відповідача: Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіонального відділення «Львівська залізниця», м. Львів
про стягнення коштів. Ціна позову: 1 994,80 грн.
В порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіонального відділення «Львівська залізниця» про стягнення коштів у розмірі 1994,80 грн.
Позивач вважає безпідставним та неправомірним зі сторони відповідача нарахування позивачу плати за користування вагонами в розмірі 263,30 грн., плати за маневрову роботу в розмірі 884,50 грн. та збору за зберігання вантажів при перевезенні експортно-імпортних та внутрішніх вантажів у вагонах у розмірі 846,40 грн. по відправці №36466290 від 19.06.2021 року (№ вагона 97122626), відтак звернувся з позовом про стягнення з відповідача коштів у розмірі 1994,20 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.07.2022 в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіонального відділення «Львівська залізниця» про стягнення коштів у розмірі 1 994,80 грн – відмовлено.
При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки відповідачем було неправомірно складено акт ГУ-23 №3180 про затримку вагону з вантажем, то і нарахування збору за маневрову роботу в розмірі 884,00 грн., яку відповідач вчинив безпідставно, так як правомірних підстав для вчинення маневрової роботи з вагоном №93573491 не було, відповідачем нараховано неправомірно.
Таким чином, збір за зберігання вантажу у розмірі 846,40 грн., нарахований за затримку вагона №97122626, який простоював на коліях залізниці в очікуванні розкредитування перевізних документів за період з 23.06.2021 00:50 год до 23.06.2021 07:45 грн, є безпідставним.
Водночас, суд зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» оскаржило таке в апеляційному порядку.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що не погоджується із позицією Господарського суду, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.
Апелянт зазначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом.
На переконання апелянта, спосіб захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача поновити на особовому рахунку позивача суму боргу не має механізму примусового виконання судового рішення на відміну від стягнення, а тому є неефективним для відновлення порушених прав позивача.
Разом з цим, апелянт наголошує, що позивач має право на такий ефективний засіб правового захисту, який унеможливлював би невиконання рішення суду з боку відповідача, тобто має право заявляти позовну вимогу про стягнення неправомірно нарахованої та списаної грошової суми в судовому порядку.
З огляду на наведене, апелянт просить суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2022 у справі №914/3961/21 про відмову у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Крім того, апелянт просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання Волинь-Бетон» судовий збір у розмірі 3405 грн. та витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач з аргументами, викладеними в апеляційній скарзі, не погоджується в повному обсязі та вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.
Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то, на переконання відповідача, такі витрати в сумі 3  000 грн є безпідставно завищеними та не відповідають складності справі.
Відтак, відповідач просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» і залишити рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2022 у справі №914/3961/21 без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. Судове засідання не проводилось. Учасники провадження не викликались.
Відводів суддям в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України на адресу суду не надходило.
Фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.3 ст. 222 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.
10.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» та Акціонерним товариством «Українська залізниця» було укладено Договір з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, що підтверджується Заявою про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №36016172/2020-01 від 10.03.2020, підписаною електронним цифровим підписом представника Замовника, та Повідомленням про укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №36016172/2020-01 від 10.03.2020, в якому повідомляється про укладення Договору та присвоєні коди Замовника, а саме як відправника / одержувача: 3405, як платника: 8204534, зі станцією приписки Здолбунів.
У червні 2021 року відповідач, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», здійснював доставку вантажів на станцію призначення - Здолбунів, Рівне, одержувачем якого є позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» за наступними залізничними накладними:
№36466290 від 19.06.2021 року (№ вагона 97122626);
Згідно накладної №36466290 (№ вагона 97122626) вантаж отримано до перевезення 20.06.2021, прибув на станцію призначення 22.06.2021, видано вантаж одержувачу 23.06.2021.
Згідно відомості плати за користування вагонами №25060072, вантаж подано під вивантаження одержувачу 23.06.2021 о 07:45, забрано вагон залізницею 24.06.2021 о 19:50 год. Термін користування вагонами 43 год., в тому числі з вини вантажовласника 6:55 год.
Нарахована плата за користування вагонами 263,30 грн.
Згідно відомості №23060069 від 23.06.2021 Товариству нараховано плату за маневрову роботу в розмірі 884,50 грн. згідно акту загальної форми ГУ-23 №3187.
Згідно накопичувальної картки №25061055 від 25.06.2021 Товариству нараховано збір за зберігання вантажів при перевезенні експортно-імпортних та внутрішніх вантажів у вагонах у розмірі 846,40 грн. згідно акту загальної форми ГУ-23 №3187 за зберігання 1 добу 70т.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказує, що позовні вимоги про неправомірне нарахування позивачу плати за користування вагонами в розмірі 263,30 грн., плата за маневрову роботу в розмірі 884,50 грн. та збір за зберігання вантажів при перевезенні експортно-імпортних та внутрішніх вантажів у вагонах у розмірі 846,40 грн. по відправці №36466290 від 19.06.2021 року нараховані відповідачем безпідставно.
Рішення суду в цій частині апелянтом не оскаржується.
Натомість , ТОВ «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» не погоджується із позицією суду першої інстанції, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.
Відповідно до ч. 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В межах доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Слід зазначити, що нормативно-правовими актами встановлено певний порядок здійснення розрахунків за перевезення вантажів залізницями.
Відповідно до ст. 2 Статуту залізниць України він визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.
Згідно з ст. 17 Статуту залізниць України перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами.
Частиною 1 статті 62 Статуту залізниць регламентовано, що порядок розрахунків за надані залізницею послуги здійснюється згідно з чинним законодавством. Таким законодавством є Правила розрахунків за перевезення вантажів (далі - Правила), затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, на підставі яких укладаються договори з конкретними замовниками послуг.
Зазначені Правила передбачають відкриття та ведення підрозділом залізниці особового рахунку платника, який відображає надходження розрахункових документів про здійснення передоплати замовником за надані в майбутньому послуги залізниці, документів про здійснені перевезення та надані залізницею послуги.
Згідно п.п.2.1, 2.2 Правил розрахунків за перевезення вантажів розрахункові підрозділи залізниць здійснюють безготівкові розрахунки з відправниками, одержувачами та експедиторами через установи банків за перевезення вантажів, вантажобагажу та за надання додаткових послуг. Для зарахування платежів та обліку виручки залізниць від перевезень вантажів в установах банку, які обслуговують розрахункові підрозділи, відкриваються поточні рахунки зі спеціальним режимом використання.
Розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору (додаток 1), згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника. Після присвоєння коду розрахунковий підрозділ видає платнику довідку, у якій вказуються найменування платника і номер присвоєного коду. У всіх перевізних документах, накопичувальних картках, відомостях плати за користування вагонами та контейнерами, відомостях плати за подавання, забирання та маневрову роботу проставляється код платника. (п.п.2.3, 2.4 Правил розрахунків за перевезення вантажів).
Пунктами 2.5, 2.6 вказаних вище Правил передбачено, що платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг. Розрахунковий підрозділ веде облік 2 надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).
Вищезгадані особові рахунки відправників, одержувачів, експедиторів, не є рахунками, тотожними рахункам, які відкриваються установами банків чи інших фінансових установ, адже: по-перше, ні залізниця, ані її розрахунковий підрозділ не є банківською установою; по-друге, кошти у вигляді попередньої оплати від згаданих осіб надходять на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу відповідної залізниці, відкритому у банківській установі. Цей рахунок, є одним з рахунків саме залізниці, а не її клієнта.
На кожного платника розрахунковий підрозділ складає перелік документів, які включені до розрахунку за звітну добу щодо відправлення, видачі вантажів і додаткових зборів. Перелік після прийняття вантажу до перевезення або видачі) надається платнику через залізничну станцію в порядку, встановленому договором, та залишається в справах розрахункового підрозділу. Сплата додаткових провізних платежів, зборів та штрафів, які виникли при перевезенні або на станції призначення, провадиться в такому самому порядку через розрахунковий підрозділ незалежно від терміну видачі вантажу станцією. З розподільчих рахунків розрахункового підрозділу не повинні здійснюватися ніякі витратні операції. Залишки коштів на розподільчих рахунках щодня в повній сумі перераховуються на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання відповідної залізниці (п.п.2.7, 2.9 Правил розрахунків за перевезення вантажів).
Отже, списання коштів з особового рахунку проводиться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами. Усі належні платежі за додаткові послуги включаються в накопичувальні картки.
У разі незгоди платника з підставами або розміром нарахування, він має право звернутись до залізниці з вимогою повернути у встановленому Статутом порядку на особовий рахунок зайво нараховану суму.
Як зазначалося вище, розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору, згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника.
10.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» та Акціонерним товариством «Українська залізниця» було укладено Договір з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, що підтверджується Заявою про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №36016172/2020-01 від 10.03.2020, підписаною електронним цифровим підписом представника Замовника, та Повідомленням про укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №36016172/2020-01 від 10.03.2020, в якому повідомляється про укладення Договору та присвоєні коди Замовника, а саме як відправника/одержувача: 3405, як платника: 8204534 (накопичувальна картка №25061055), зі станцією приписки Здолбунів.
Згідно п. 1.1. Договору Предметом цього Договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника і проведення розрахунків за ці послуги. Де Перевізник - акціонерне товариство “Українська залізниця”, а Замовник (вантажовласник, вантажовідправник, вантажоодержувач, платник) - Товариство з обмеженою відповідальністю “Виробниче об`єднання Волинь-Бетон”.
Відповідно до п.4.1. зазначеного Договору розрахунки за Договором здійснюються через філію Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень  АТ “Укрзалізниця”.
Згідно п.4.2 Договору оплата послуг відповідно до говору здійснюється в національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Перевізника, вказаний в розд.14 Договору. Датою надходження платежів вважається дата зарахування коштів з обслуговуючим банком на поточний рахунок Перевізника зі спеціальним режимом використання. Одержані на поточний рахунок з спеціальним режимом використання кошти Перевізник зараховує на особовий рахунок Замовника.
У п.4.9 Договору сторони обумовили., що у випадку незгоди з нарахованими платежами та сумою списаних з особового рахунку коштів Замовник для проведення перевірки письмово повідомляє Перевізника на вказану в розділі 7 Договору адресу. У випадку виявлення Перевізником неправильного нарахування платежів здійснюється перерахунок , після чого надлишок списаних коштів зараховується на особовий рахунок Замовника, як оплата за майбутні перевезення або ж додатково з сум внесеної попередньої оплати списуються кошти для оплати належних Перевізнику платежів в порядку та строки передбачені законодавством.
Наявним в матеріалах справи витягом з системи “Філія “Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень АТ “Укрзалізниця” №20210627 від 27.06.2021 підтверджується списання нарахованих АТ “Укрзалізниця” платежів по відправці №36466290 від 19.06.2021 року (№ вагона 97122626), зокрема, плату за користування вагонами згідно відомості №25060072, інші платежі згідно накопичувальної картки №25061055; витягом з системи “Філія “Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень АТ “Укрзалізниця” №20210626 від 26.06.2021 підтверджується списання коштів згідно відомості №23060069 від 23.06.2021 плати за подання, забирання вагонів та маневрову роботу; витягом з системи “Філія “Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень АТ “Укрзалізниця” №20210627 від 27.06.2021 підтверджується списання коштів згідно відомості №25060072 плати за користування вагонами та накопичувальної картки №25061055 від 25.06.2021, - що підтверджується сторонами.
Отже, виявивши необґрунтоване відображення у своєму особовому рахунку спірної суми, як використаної, - позивач мав звернутися до відповідача з відповідною вимогою про відновлення цієї суми на особовому рахунку.
Слід наголосити, що Заявою про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №36016172/2020-01 від 10.03.2020, підписаною електронним цифровим підписом представника Замовника, підтверджується, що позивач погодився, з умовами укладеного Договору, якими визначено саме такий порядок здійснення взаєморозрахунків між сторонами і саме шляхом поновлення коштів на особовому рахунку.
Таким чином, скаржник, захищаючи свої права та інтереси, вправі звернутися до суду з вимогою про відновлення запису на його особовому рахунку шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому незаконно списаної грошової суми.
Посилання позивача на те, що такий спосіб захисту, як поновлення коштів на особовому рахунку, є неефективним спростовується вищезазначеним.
Щодо ефективності способу захисту шляхом поновлення коштів на особовому рахунку, колегія суддів зазначає наступне.
З аналізу статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав.
Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина З статті 16).
Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У пункті 145 Рішення ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьев проти України" від 05.04.2015).
Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії «ефективності» таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.
Наслідки неправильного нарахування платежів відповідачем та порядок повернення надлишково стягнутої суми, чітко визначено п. 4.9 Договору, а саме шляхом внесення відповідних змін до особового рахунку Замовника. В договорі відсутній обов`язок відповідача у разі неправильного (помилкового) відображення даних у особовому рахунку позивача - повертати йому кошти. Не встановлено такого обов`язку й іншими діючими нормативними актами.
Таким чином, спосіб захисту майнових прав шляхом відновлення запису на особовому рахунку замовника послуг у залізничному перевезенні та відображення (відновлення, збільшення) суми здійсненої ним передоплати відповідатиме способам захисту, визначеним спеціальними нормами права, та буде узгоджуватися із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у п.20-24 постанови від 30.01.2018 у справі № 914/873/17.
Відтак, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову дійшов вірного висновку, що саме спосіб захисту майнових прав шляхом зобов`язання відповідача  відновити запис на особовому рахунку замовника послуг у залізничному перевезенні та відобразити (відновлення, збільшення) суми безпідставно списаної відповідачем у розмірі 1994,20 грн. (що включає в себе: плату за користування вагонами на суму 263,30 грн., збір за маневрову роботу на суму 884,50 грн. та збір за зберігання вантажів при перевезенні експортно-імпортних та внутрішніх вантажів у вагонах у розмірі 846,40 грн.) відповідатиме способам захисту, визначеним спеціальними нормами права, та буде узгоджуватися із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Матеріали справи свідчать про те, що місцевий господарський суд ухвалив оскаржуване рішення з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).
Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та про відсутність підстав для задоволення вимоги апелянта про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.
Керуючись ст.ст. 8, 126, 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Волинь-Бетон» від 08.08.2022 (вх..№ЗАГС 01-05/1994/22 від 11.08.2022) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2022 у справі №914/3961/21 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.
Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий-суддя                                                                      Плотніцький Б.Д.

Судді                                                                                          Марко Р.І.

                                                                                                    Скрипчук О.С.