П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/968/22	
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, в особі Департаменту персоналу, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в особі Департаменту персоналу (далі – МВС України), в якому просив:
-                    визнати протиправною відмову в наданні статусу ветерана органів внутрішніх справ;
-                    зобов`язати надати статус ветерана органів внутрішніх справ, на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видати посвідчення і нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».

В обґрунтування заявлених вимог позивач пояснив, що відповідно до вимог пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період служби в органах внутрішніх справ, які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ 20 років і більше визнаються ветеранами органів внутрішніх справ.
Позивач указує, що у нього наявні всі умови для визнання його ветераном органів внутрішніх справ, а саме: він є інвалідом ІІ групи, інвалідність пов`язана з його службою в органах внутрішніх справ та у нього наявна вислуга більше 20 років, яка складається зі служби в Збройних Силах – 2 роки 01 місяць 09 днів, служби в МВС – 15 років 11 місяців 10 днів та навчання у вищому навчальному закладі – 2 роки 06 місяців.

Як заявляє ОСОБА_1 , підставою для відмови в наданні йому статусу ветерана органів внутрішніх справ, є незарахування МВС України до його вислуги років період навчання у вищому навчальному закладі – 2 роки 06 місяців.
Наведене, як пояснив ОСОБА_1 стало підставою для висновку, що тривалість його військової служби та служби в органах внутрішніх справ становить 18 років 00 місяців 19 днів, що, відповідно до вимог пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», не дає пенсіонеру право на визнання його ветераном органів внутрішніх справ.

Водночас, на думку позивача, такий висновок МВС України є протиправним, оскільки постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року (справа №400/2263/20), зобов`язано МВС України врахувати до його календарної вислуги період навчання у вищому навчальному закладі – 2 роки 06 місяців та визнано календарну вислугу – 20 років 06 місяців 19 днів.
Отже, як наголошує ОСОБА_1 , наведеним вище судовим рішенням встановлені преюдиційні обставини, які повинні враховуватися судом при розгляді даної справи про надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), позов ОСОБА_1 задоволено.
Суд визнав протиправною відмову МВС України, в особі Департаменту персоналу, щодо надання ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ.
Зобов`язав МВС України, в особі Департаменту персоналу, надати ОСОБА_1 статус ветерана органів внутрішніх справ на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видати посвідчення і нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції виходив з того, що у позивача є всі умови необхідні для отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ за пунктом третім частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», зокрема і необхідна вислуга років, що підтверджується судовим рішенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, МВС України просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтування доводів апеляційної скарги зводиться до того, що для статусу ветерана органів внутрішніх справ необхідний лише стаж безпосередньо проходження служби, а не прирівняний до неї.
Тобто, Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» пов`язує набуття відповідного статусу лише з бездоганною службою певний період. У свою чергу, вислуга років позивача безпосередньо в органах внутрішніх справ складає 18 років 00 місяців 19 днів, у зв`язку з чим у нього не виникло право на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Представник скаржника також зазначає, що справу судом першої інстанції розглянуто за відсутності МВС України, не повідомленого належним чином про розгляд справи.

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У відзиві позивач акцентує увагу на постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року у справі №400/2263/20, яким фактично зазначено про наявність у нього достатньої вислуги для надання статусу «Ветеран органів внутрішніх справ».

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , 1951 року народження, навчався в Одеському інституті інженерів Морського Флоту та отримав разом з цивільною спеціальністю – військову. Відповідно до витягу з наказу командувача військами Червонопрапорного Одеського військового округу (по особовому складу) за №58 від 12.10.1979 ОСОБА_1 , після навчання, присвоєно військове звання «лейтенант».
З 29.12.1980 по 09.12.1996 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, має спеціальне звання підполковник міліції.
09.12.1996 позивач був звільнений з органів внутрішніх справ з посади заступника начальника Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області за підпунктом «а» пунктом 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за віком).
З 1996 року ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
25.10.2016 рішенням медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане зі службою в органах внутрішніх справ.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до МВС України про визнання протиправною відмову щодо надання статусу ветерана органів внутрішніх справ та про зобов`язання визнати ветераном органів внутрішніх справ на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видати посвідчення і нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року (справа №1440/1634/18) позов ОСОБА_1 був задоволений.
Далі, за результатом апеляційного перегляду, ініціатором якого було МВС України, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року було скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції, мотивуючи таке рішення, вважав, що пункт третій частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» містить, зокрема, вимогу про наявність календарної вислуги служби в органах внутрішніх справ 20 років і більше. Оскільки станом на дату звільнення вислуга позивача в календарному обчисленні становить 18 років 00 місяців 19 днів останній не має права на визнання його ветераном органів внутрішніх справ.

У квітні 2019 року Миколаївська об`єднана організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України звернулася з позовом до суду, в інтересах ОСОБА_1 до МВС України, в особі Департаменту персоналу, Організації освітньої та наукової діяльності, в якому, зокрема, просила зобов`язати надати ОСОБА_1 статус «Ветеран органів внутрішніх справ», на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видати посвідчення і нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.06.2019, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2019, у задоволенні позову відмовлено (справа №400/1233/19).
За результатом розгляду касаційної скарги, Верховний Суд 26 листопада 2020 року ухвалив постанову про залишення рішення судів попередніх інстанції без змін.
Так, Верховний Суд указав, що до вислуги років на службі в органах внутрішніх справ в календарному обчисленні включається період навчання у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання.
Натомість, у межах цієї справи №400/1233/19 не встановлено того, що після закінчення навчального закладу ОСОБА_1 присвоєне офіцерське звання.
Сам факт навчання особи у вищому навчальному закладі не є достатньою підставою для зарахування цього періоду навчання до вислуги років (як календарної, так і пільгової), яка дає право на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ.
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про зобов`язання МВС України врахувати до календарної вислуги період навчання у вищому навчальному закладі строком 2 роки 6 місяців та визнання календарної вислуги в розмірі 20 років 6 місяців 19 днів.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року (справа №400/2263/20), зокрема, зобов`язано МВС України врахувати до календарної вислуги позивача період його навчання у вищому навчальному закладі строком 2 роки 6 місяців та визнано календарну вислугу – 20 років 6 місяців 19 днів.
Дана постанова суду набрала законної сили та є чинною.

У заяві ОСОБА_1 про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 (справа №1440/1634/18) було відмовлено та зазначено, що встановлені обставини, які позивач вважає нововиявленими, можуть бути підставою для звернення до суду з новим позовом.

Отже, на час звільнення позивача з органів МВС, його календарна вислуга дорівнювала 20 років 06 місяців та 19 днів, з яких служба в органах внутрішніх справ 15 років 11 місяців 10 днів, служба в Збройних Силах 02 роки 01 місяць 09 днів, навчання у вищому навчальному закладі 02 роки 06 місяців 00 днів.
05.01.2022 позивач звернувся до МВС України, в особі Департаменту персоналу, із заявою про надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ, відповідно до пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», як особі, яка має 20 років календарної вислуги та є інвалідом ІІ групи, інвалідність пов`язана зі службою в органах внутрішніх справ.
Листом від 11.01.2022 відповідач відмовив у наданні ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ, з підстав відсутності у нього необхідної вислуги років.
Суб`єкт владних повноважень указував, що особи, які проходять службу в органах внутрішніх справ мають особливий статус, тому навчання в цивільних вищих навчальних закладах не включається до періоду бездоганної служби в календарному обчисленні, при встановленні статусу «Ветеран органів внутрішніх справ».

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до вимог пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період служби в органах внутрішніх справ, які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ 20 років і більше визнаються ветеранами органів внутрішніх справ.

Колегія суддів вважає, що спірним у межах даної справи є питання щодо включення періоду навчання ОСОБА_1 у вищому навчальному закладі до служби в органах внутрішніх справ для визнання його ветераном органів внутрішніх справ.

Скаржник вважає, що для визнання ветераном органів внутрішніх справ необхідний лише стаж бездоганної служби в органах внутрішніх справ 20 років і більше, тому період навчання зараховуватися для надання відповідного статусу не може.

Вирішуючи спірне питання, колегія суддів звертається до практики Верховного Суду.
Так, 06 лютого 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №820/4905/16, в якій, за аналогічних обставин справи, дійшов висновку, що до вислуги років на службі в органах внутрішніх справ в календарному обчисленні включається період навчання у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у справі №400/1233/19, де розглядався позов Миколаївської об`єднаної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України в інтересах ОСОБА_1 про зобов`язання надати статус «Ветеран органів внутрішніх справ».

Матеріали справи містять постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року (справа №400/2263/20), якою, зокрема, зобов`язано МВС України врахувати до календарної вислуги ОСОБА_1 період його навчання у вищому навчальному закладі строком 2 роки 6 місяців та визнати календарну вислугу – 20 років 6 місяців 19 днів.

У межах даної справи №400/2263/20 суд апеляційної інстанції дослідив відповідь ІНФОРМАЦІЯ_1 за №1/300 від 17.02.2021, в якій зазначається, що ОСОБА_1 , після закінчення вищого навчального закладу, присвоєно офіцерське звання «лейтенант».
Присвоєння звання відбувалося відповідно до вимог пункту «д» статті 10 розділу ІІ Постанови Ради Міністрів СССР «Про затвердження Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних Сил СССР» за №846 від 18.11.1971.
За даною нормою, звання «лейтенант» присвоюється військовозобов`язаним, які отримали вищу освіту, спорідненим за профілем підготовки відповідної військової спеціальності, при атестуванні в офіцерський склад запасу.
У справі №400/2263/20 суд установив, що присвоєння позивачу офіцерського звання, 
відповідало вимогам пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393 та дійшов висновку про наявність підстав для врахування часу навчання у вищому навчальному закладі строком 2 роки 6 місяців до календарної вислуги років.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких умов, враховуючи, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено календарну вислугу служби ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ більше 20-ти років, останній має право на визнання його ветераном органів внутрішніх справ, відповідно до вимог пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Щодо вимоги позивача про зобов`язання МВС України видати посвідчення і нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ» слід зазначити таке.

За правилами статті 10 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки.
Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Отже, дана норма передбачає, що посвідчення та нагрудні знаки вручаються особам, які мають статус ветерана органів внутрішніх справ.
Однак, позивач не являється такою особою і його права щодо отримання такого документа та нагрудного знаку не порушено.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/7164/19.
Таким чином, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Отже, належним способом захисту прав ОСОБА_1 є зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати, останньому, статус ветерана органів внутрішніх справ, на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Слід також надати оцінку доводу представника апелянта, що справу судом першої інстанції розглянуто за відсутності МВС України не повідомленого належним чином про розгляд справи.
Відповідно до вимог пункту 3 частини 3 статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Так, обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) адміністративного судочинства – відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення МВС України про розгляд справи судом першої інстанції. Крім того, відсутні докази повідомлення відповідача про подання ОСОБА_1 позовної заяви та вручення її відповідачу.
У зв`язку з цим, враховуючи, що скаржник обґрунтовує свою апеляційну скаргу відповідною підставою, рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позову.

За результатами апеляційного перегляду розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року – скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, в особі Департаменту персоналу про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу (вул. Академіка Богомольця, 10, Київ, 01601, код ЄДРПОУ 00032684) щодо надання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) статусу ветерана органів внутрішніх справ.
Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу (вул. Академіка Богомольця, 10, Київ, 01601, код ЄДРПОУ 00032684) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) статус ветерана органів внутрішніх справ на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
У задоволенні іншої частини позову – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 22.11.2022.