П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/4524/22	
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 11 травня 2022 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, про визнання протиправною та скасування вимоги,-
В С Т А Н О В И В :

У травні 2022 року фізична особа –підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (відповідач), про визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДПС в Одеській області від 06.11.2020 року № Ф-1378-54-V, якою встановлено суму заборгованості зі сплати боргу (недоїмки) станом на 31.01.2020 року в розмірі 19769,20 грн.
В обґрунтування позову вказано, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) винесена безпідставно з порушенням діючого законодавства та є протиправною, а відтак підлягає скасуванню, оскільки у період з 01 січня 2019 року по 31 березня 2021 року включно він підприємницькою діяльністю не займався, а працював водієм в ПАТ «Чорноморська транспортна компанія» та сплачував увесь цей час ЄСВ. З 31.03.2021 року взагалі офіційно припинив свою підприємницьку діяльність.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року, позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС в Одеській області від 06.11.2020 року № Ф-1378-54-У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 19769,20 грн (дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять гривень 20 копійок). Стягнуто судові витрати.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ГУ ДПС в Одеській області подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час ухвалення судового рішення, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги, виклавши більшою мірою обставини, аналогічні тим, що були вказані у відзиві на позовну заяву, апелянт зазначив, що позивач зареєстрований як фізична особа –підприємець та з 01.01.2017р. не залежно від того, чи здійснював підприємець свою діяльність, чи отримував від такої діяльності прибуток, він зобов`язаний самостійно визначити базу для нарахування ЄСВ та сплачувати ЄСВ, розмір якого не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску. Також, апелянт звертає увагу нате, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційних систем органу доходів і зборів на суму боргу. У період 2019-2020рр. у ФОП ОСОБА_1 в ІКП по єдиному внеску здійснено автоматичні нарахування як фізичній особі-підприємцю у загальному розмірі 29293,44грн. (2019р. – 10719,72грн.; 2020р. – 19769,20 грн.). Станом на 21.04.2020р. борг складає 29293,44 грн. Також, скаржник наголошує на тому, що вимога від 06.11.2020р. №Ф-1378-54-У на суму боргу 19769,20грн. є узгодженою
23.08.2022р. (вхід.№3751/22) від позивача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи на необґрунтованість доводів скаржника, просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін мотивуючи зокрема тим, що за період, за який на думку відповідача позивач мав сплачувати ЄСВ, такий податок сплачував роботодавець. Відтак, податковий орган не мав законодавчо визначених підстав для нарахування позивачу зобов`язань зі сплати ЄСВ за період 2019-2020рр. та прийняття вимоги про сплату боргу.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи та інформації з ЄДРПОУ, ОСОБА_1 був зареєстрований з 26.11.2002 року, дата запису 25.12.2013 року, номер запису: 25441750000004335, як фізична особа підприємець, перебував на обліку у Головному управлінні ДПС в Одеській області, Роздільнянська державна податкова інспекція. 
Станом на 31.03.2021, номер запису: 2005440060001004335 припинено підприємницьку діяльність, підстава: власне рішення.
Також, суд першої інстанції встановив, що податковий борг у сумі 19769,20 грн. виник в результаті несплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 2019 по 2020 роки.
06.11.2020 року податковим органом формовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1378-54-У.
В свою чергу позивачу стало відомо про винесену вимогу 18.02.2022 року за місцем роботи, а саме ПАТ «Чорноморська транспортна компанія» коли надійшла постанова від 17.01.2022 року за виконавчим провадженням № 68103052 про звернення стягнення на доходи позивача на підставі вимоги ГУ ДПС в Одеській області про сплату позивачем боргу № Ф-1378-54-У від 06.11.2020 року в розмірі 19769,20 грн.
Відповідно до записів з трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 позивач перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Чорноморська транспортна компанія».
Матеріалами справи підтверджено, що роботодавцем за позивача сплачувався єдиний соціальний внесок, відповідно до витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за весь період (Форми ОК-5).
Не погоджуючись з прийнятою відповідачем вимогою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем.
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим,  з огляду на наступне.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.
Відповідно до  статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює  Податковий кодекс України (далі по тексту -  ПК України), який визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з пп. 14.1.226 п. 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Згідно з п.14.1.195 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі-Закон №2464-VI, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За визначенням п. 2 ч. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз. 2 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI).
Платниками єдиного внеску, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ також є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Як передбачено п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
У відповідності до п.п. 1-3 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у п.1 (крім абзацу 7) ч.1 ст.4 цього Закону , - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За приписами ч.4 ст. 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 4.05.18 №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7.05.15 за №508/26953 (Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
За змістом пункту 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначений ст.9 Закону №2464-VI, статтю 4 якого доповнено ч.6 згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» №592-IX від 13.05.2020 року, якою в свою чергу визначено, що особи, зазначені у пунктах 4 і 5 ч.1 цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо усунення дискримінації за колом платників» №592-IX від 13.05.2020 року набрав чинності з 1 січня 2021 року.
При цьому, до 01.01.2021 року відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не були врегульовані.
З огляду на наведені законодавчі приписи, платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.
При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про правомірність прийняття вимоги №Ф-1378-54-У від 06.11.2020 року, позаяк, як вірно вказав суд першої інстанції у своєму рішенні, - особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС в Одеській області, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 04 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 05.03.2020 року по справі №824/509/19-а, тощо.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що згідно спірної у даній справі вимоги від 06.11.2020р. №Ф-1378-54-У, позивачу нарахований єдиний внесок в сумі 19769,20 грн., за період 2019 рік та 2020 рік, внаслідок донарахування податковим органом через несплату самостійно платником сум ЄСВ.
В свою чергу, апеляційний суд звертає увагу скаржника на ту обставину, що згідно записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у спірному періоді, а саме протягом 2019-2020рр. перебував у трудових відносинах з ПАТ «Чорноморська транспортна компанія».
У період з 04.12.2019 року по 17.11.2020 року та з 06.01.2021 року по теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Чорноморська транспортна компанія», та роботодавець позивача щомісячно сплачував за позивача – ОСОБА_1 , як найманого працівника, ЄСВ.
Також, в матеріалах справи наявна копія довідки №6 від 18.02.20222р. видної роботодавцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що він працював в ПАТ «Чорноморська транспортна компанія» на посаді водія автотранспортних засобів автогосподарства, згідно договору про надання послуг. До вказаної довідки також додані копії відповідних договорів за період з 2014 по 2019р.
Відомості щодо сплати роботодавцем за позивача протягом 2019-2020рр. страхових внесків підтверджуються  індивідуальними відомостями про застраховану особу із Реєстру застрахованих осіб (довідка ОК-5), які містить дані щодо суми заробітної плати, страхового стажу, позначки про сплату, яка позначається словами «Так» або «Ні».
Враховуючи викладене, зважаючи на те, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального.
Зазначене, в свою чергу, виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, у зв`язку із чим, колегія суддів оцінює критично доводи апелянта про те, що позивач на думку контролюючого органу не звільнений від сплати єдиного внеску та повинен його сплачувати на загальних засадах.
Підсумовуючи наведене, з метою уникнення подвійної сплати страхового внеску, враховуючи встановлені судом обставини у їх сукупності, враховуючи правові висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19, виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та визнати протиправною та скасувати вимогу від 06.11.2020 року № Ф-1378-54-У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 19769,20 грн (дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять гривень 20 копійок).
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За вказаних обставин, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи та обґрунтовано зроблено висновок про недоведеність правомірності прийняття спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки), у зв`язку із чим наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Крім того, апеляційний суд в контексті надання оцінки доводам сторін зазначає, що згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи, правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року у справі №420/4524/22 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Шеметенко Л.П.