П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
14 вересня 2022 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 752/27252/21
Провадження: № 22-ц/824/8860/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Андрієнко А.М., Нежури В.А.,
секретар Івасенко І.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року, постановлену під головуванням судді Ольшевської І.О.,
за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , державного реєстратора Янович Іванни Ярославівни, департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), третя особа: ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії,
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що державним реєстратором при скасуванні права власності на житловий будинок з ОСОБА_5   за заявою уповноваженої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не були внесені зміни в частині «актуальна інформація» про об`єкт нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 , тим самим збільшена площа майна майже в  7 разів за відсутності правових підстав на це. Просили суд зобов`язати відповідачів внести зміни до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розділ - «Актуальна інформація» про об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна  964588480000 в частину: опис об`єкта, змінивши його технічні характеристики з «загальна площа (кв.м):1386,4, житлова площа (кв.м): 559,1» на «загальна площа (кв.м): 220,9, житлова площа (кв.м): 88,5.
У грудні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  подали до суду заяву про забезпечення позовушляхом накладення арешту на житловий будинок загальною площею 1386,4 кв.м, житловою площею 559,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 , маючи у власності будинок з технічними характеристиками (збільшення площі будинку), на які не має права,  може розпорядитись даним нерухомими майном на власний розсуд, відчуживши його третій особі з метою отримання прибутку. ОСОБА_3 є громадянином іншої держави, а тому, отримавши прибуток, може виїхати за межі України. Отже, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити та зробити неможливим  виконання рішення суду у разі задоволення позову. 

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що предметом позову є зобов`язання щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно. До заяви про забезпечення позову були додані відомості з засобів масової інформації про рекламування будинку не лише щодо здачі його в оренду, а й щодо його продажу, однак вказані докази залишені судом першої інстанції без уваги. Також судом не надано оцінки вже вчиненим відповідачем діям щодо незаконної зміни технічних характеристик будинку, якими площу будинку було збільшено майже у 7 разів.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Тетерський В.Ю. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив про те, що предметом позову є зобов`язання внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У даному випадку, яким би не був результат вирішення цієї справи, останній жодний чином не впливатиме на зміст і стан речового права ні одного, ні іншого позивача щодо будинку, оскільки таке право в них відсутнє. В той час, коли речове право ОСОБА_3 на будинок не може ставитись під сумнів в силу принципу юридичної визначеності. 
В судовому засіданні адвокат Вареник А.М. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити. 
Адвокат Тетерський В.Ю. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції  вважав, що позивачем не надано належного обґрунтування та достатніх доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Окрім того, такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. 
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У справі, що переглядається, предметом позову є зобов`язання,  зокрема, державного реєстратора внести зміни до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. У випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки не матиме зобов`язального характеру.
Отже, накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 не відповідає змісту порушеного права позивачів, та не є співмірним із заявленими вимогами у справі, яка переглядається.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 372/2442/21 та від 13 квітня 2022 року у справі № 750/8407/21.
Урахувавши предмет та підстави позову, а також характер спірних правовідносин, суд першої інстанції правильно вважав, що забезпечення позову у вигляді арешту будинку не відповідає  заявленим позивачами вимогам.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Посилання скаржника на порушення відповідачами положень закону при реєстрації права власності на нерухоме майно не можуть бути взяті до уваги колегії суддів, оскільки наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, а не на стадії вирішення питання щодо забезпечення позову.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання про забезпечення позову та підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
  Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повне судове рішення складено 15 вересня 2022 року.

Головуючий                                                                                              Т.О. Невідома

Судді                                                                                                          А.М. Андрієнко

                                                                                                                   В.А. Нежура