Справа № 307/4156/14-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       11 жовтня 2022 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у склад і колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Собослоя Г.Г., Готра Т.Ю.
       з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року, ухвалене головуючим суддею Бобрушко В.І., в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

встановив:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позов обґрунтовував тим, що 04.12.2010 він позичив відповідачу ОСОБА_1 42 000 гривень. Одержання відповідачем вказаної суми підтверджується розпискою від 24.12.2010. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 01 вересня 2012 року. Однак, у зазначений в розписці термін ОСОБА_1 грошей не повернув.
У порушення умов договору позики відповідач ОСОБА_1 ухиляється від взятих на себе зобов`язань, не погашає заборгованість по позиці і станом на 31 травня 2017 року його заборгованість перед ОСОБА_3 становить суму 96.338,82 гривень, з яких 42.000 гривень - заборгованість по позиці, 5.985 гривень - 3% річних за прострочення повернення позики згідно ст.625 ЦК України, за період з 01.09.2012 року по 31.05.2017 року, 48353,82 гривень - інфляційні втрати. 
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь 96.346,22 грн заборгованості за договором позики

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 96.338,82 грн за договором позики.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 963,39 грн судового збору.
У решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє  ОСОБА_2 , не погоджуючись із вказаним рішенням суду подав апеляційну скаргу в якій  просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про те, що ним та його представниками в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено факту того, що відповідач не отримував від позивача в позику грошові кошти в сумі 42.000 грн, бо цей висновок-припущення ґрунтується на безгрошових розписках, неналежній та суперечливій оцінці судом наявних у справі доказів, пояснень самого позивача, а також внаслідок ненадання судом належної оцінки всім без винятку наявним у справі доказам.
У ході розгляду справи було встановлено, що 24 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 такий правочин, як договір позики, не укладався, і взагалі ніяких грошей у 2010 році, в тому числі і за розпискою від 24.12.2010, позивач ОСОБА_3 не передавав відповідачу ОСОБА_1 . Очевидним висновком за цих обставин є безгрошевість самої розписки та як наслідок необхідність констатації того факту, що правочин - договір позики не був укладеним, оскільки він вважається укладеним з моменту передання грошей як позики. Крім того розписки можуть підтверджувати правочин у разі їх належного оформлення або можуть свідчити як про відсутність правочину через безгрошів`я, можуть ствердити зобов`язання відшкодувати шкоду, завдану правопорушенням, тощо і по суті відобразити інші правовідносини та підстави їх виникнення.
Як вказує ОСОБА_3 , борг ОСОБА_1 утворився у два етапи, коли він передав відповідачу у 2008 році 3000 доларів США для оплати за вугілля і той повернув йому частину вкладень з оборудки, залишався борг в сумі 840 доларів США, а потім, у липні 2009 році, він за рахунок своїх депозитних коштів, розміщених в КС «Нарцис», погасив кредит ОСОБА_1 в сумі 30 0000 грн і задля підтвердження проведення такої оплати забрав квитанції на ім`я ОСОБА_1 про таку сплату, які має в оригіналі (т.1 а.с. 206-212).
Крім того, сам позивач ОСОБА_3 додав суду завірені в КС «Мрія» копії кредитного договору ОСОБА_1 , заяви ОСОБА_1 про отримання цього кредиту, де поручителем зазначений сам ОСОБА_3 (т.1 а.с. 212), і з такої випливає, що сплачуючи замість ОСОБА_1 кредит, ОСОБА_3 діяв як поручитель, а виконаний ним замість кредитора обов`язок по погашенню кредиту утворює право на регресний позов з підстав виконання поручителем обов`язку кредитора, що спростовує наявність між ними позикових відносин.
Позивач ОСОБА_3 стверджував що ще у 2008 році надав ОСОБА_1 3000 доларів США на 2 місяці для торгівельної оборудки, тобто для закупівлі вугілля, після реалізації (продажу) якого вони з ОСОБА_1 мали отримати певний прибуток (що стверджено доданою ним розпискою від 24.03.2008 року (т.1 а.с.ш-113), із яких частину грошей ОСОБА_1 йому повернув, і залишився борг в сумі 820 доларів США.
Далі, 29 травня 2009 року, як пояснював позивач ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не мав грошей оплатити за вугілля, а також мав непогашений кредит у кредитній спілці «Нарцис» в м. Хуст, в сумі 30 000 грн. і вони удвох пішли у кредитну спілку, де ОСОБА_3 попросив директора кредитної спілки погасити борг ОСОБА_1 коштами із його депозитного рахунку і на таке погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 були використані кошти депозиту ОСОБА_3 в сумі 30 000 грн., і саме тому ОСОБА_3 взяв собі оригінали квитанцій, виписаних на ім`я ОСОБА_1 , про повне погашення ним заборгованості по кредиту замість ОСОБА_1 .
Із наведених фактичних обставин суд першої інстанції зобов`язаний був визначити справжню правову природу фактичного боргу (боргових зобов`язань) ОСОБА_4 (виконання договору поруки в КС «Мрія» або укладення договору доручення, підтвердженого Угодою від 23.V.2012 року) та врахувавши вищенаведені фактичні докази: пояснення, надані позивачем, особливо, двосторонню письмову Угоду від 23.V.2012 року, зазначити, що ці правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникли в 2008 році внаслідок вкладення грошей в господарську діяльність ОСОБА_1 , а в 2009 році боргові зобов`язання змінювалися - зменшувалися через повернення частини доларів США і збільшились через виконання обов`язку повіреним ОСОБА_3 замість боржника ОСОБА_1 своїми коштами.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд правильно дійшов до висновку про те, що на підставі розписки від 26.01.2010 ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 30 500 грн та 820 доларів США зі строком повернення до 05.02.2010, а в подальшому згідно письмової розписки від 24 грудня 2010 року за спільною домовленістю сторін строк виконання вказаного зобов`язання був змінений до 01.09.2012 та сума грошового боргу визначена в розмірі 42 000 гривень, що і ствердив ОСОБА_5 у написаній ним власноручно розписці.
Суд також надав оцінку угоді про повернення боргу від 23.05.2012, зазначивши, що цим ОСОБА_1 підтвердив, що має борг перед ОСОБА_3 в сумі 32000 гривень та 820 доларів США на дату її написання, які зобов`язався повернути в строк до 1 грудня 2012 року.
Також судом встановлено, що в порушення умов договору позики відповідач ухиляється від взятих на себе зобов`язань, не повертає борг по позиці, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення також 3% річних за прострочення повернення позики та інфляційні втрати за період з 01.09.2012 по 31.05.2017, на підставі ст. 625 ЦК України, а разом до стягнення - 96 338,82 грн, з яких 42 000 гривень - заборгованість по позиці, 5 985,00 грн - 3 % річних, 48 353,82 грн - інфляційні втрати.
Я погоджуюсь з таким висновком суду першої інстанції і вважаю його правильним.
Власне сам відповідач своєю позицією цей висновок підтверджує. Достатньо порівняти риторику його заперечення на позов та доводи апеляційної скарги. Якщо у письмовому запереченні на позов на початку розгляду справи він взагалі заперечує наявність будь якого боргу, звинувачує позивача у безчесній поведінці, нібито він використав написану ним на його прохання безгрошову розписку, то в апеляційній скарзі по суті справи визнає, що борг виник внаслідок сплати мною його боргу кредитній спілці «Нарцис» і оспорює лише те, що суд не виявив «справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа».
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки рішення Тячівського районного суду від 04 листопада 2021 року. Ці доводи і аргументи використовувались представниками відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції і отримали правову оцінку суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно письмової розписки від 26 січня 2010 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача ОСОБА_3 в борг 30 500 грн та 820 доларів США з кінцевим терміном повернення 5 лютого 2010 року (Т.1 а.с.17).
Письмовою розпискою  від 24 грудня 2010 року стверджується, що відповідач ОСОБА_1 надав її позивачу ОСОБА_3 про те, що він позичив у ОСОБА_3 42 000 гривні і обіцяв їх повернути в місячний строк, але у зв`язку з економічним становищем не зміг вчасно повернути борг та зобов`язався повернути борг в розмірі 42 000 гривень до 01 вересня 2012 року (Т.1 а.с.2, 236).
21 листопада 2011 року ОСОБА_3 звернувся із листом-вимогою до ОСОБА_1 , в якому просить повернути негайно борг в розмірі 42 000 гривень (Т.1 а.с.57).
В угоді про повернення боргу від 23 травня 2012 року ОСОБА_1 підтвердив, що має борг перед ОСОБА_3 в сумі 32 000 гривень та 820 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 01 грудня 2012 року (Т.1 а.с.56).
В постанові слідчого СВ Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області про закриття кримінального провадження від 05.08.2015 року зазначено, що 12.02.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області з заявою про те, що ОСОБА_3 вчинив підроблення у розписці про отримання боргу, змінивши дату написання розписки та дату повернення боргу, з метою використання для боргових вимог та звернення до суду, про те кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12015070050000196 від 12.02.2015 року закрито на підставі ч.1 п.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 ч.1 КК України Т.1 а.с.164-165).
Згідно рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 16.11.2020 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про встановлення факту не укладення правочину та припинення права вимоги, відмовлено (Т.2 а.с.154-166).
У висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів та почерку від 1 серпня 2017 року за №2665, проведеної в даній цивільній справі Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, зазначено, що рукописні записи в розписці від 24.12.2010 року, за винятком записів «…24.ХІІ-2010 р…», «…повернути борг 42 000 гривень до 1 вересня 2012 р.», цифрові дані (число 2 по тексту) - «…42 тис. грн. 00 коп…», «вчасно повернути борг 42000 грн…» та підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в нижній частині розписки від 24.12.2010 року перед записом «ОСОБА_1» виконані самим ОСОБА_1 (Т.2 а.с.100-101).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує сам факт передання грошової суми позичальнику.
Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи, які ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами був укладений письмовий договір позики, умови якого не виконав ОСОБА_1 , а отже, повинен нести відповідальність за невиконання зобов`язання.
Також слід зазначити, що за змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником.
Апелянтом та його представником не було надано суду апеляційної інстанції жодного доказу на спростування доводів позивача та доведення обставин на які вони посилалися в якості заперечень проти позовних вимог. Не доведено факту, що відповідач не отримувала коштів за розпискою від 24.12.2010 та що така ним не підписувалася.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив факт укладення між сторонами 24.12.2010 договору позики та факт наявності боргу в ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 в розмірі 42 000 грн.

Разом з цим, доводам ОСОБА_1 щодо не встановлення судом першої інстанції правової природи виникнення боргу (боргових зобов`язань), колегія суддів дає наступну оцінку.
Так, доведеною та визнаною ОСОБА_1 є та обставина, що ОСОБА_3 надав йому в 2008 році суму 3.000,00 доларів США, яку використав як суб`єкт підприємницької діяльності для оплати придбання цементу. З даної суми ОСОБА_1 повернув ОСОБА_3 більшу частину отриманих коштів та залишився винним ще 820,00 доларів США. Разом з цим ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_3 надав йому зазначені кошти так-як останній мав бажання здійснювати з ним спільну діяльність з реалізації цементу. Проте ОСОБА_3 не визнає даної обставини, та стверджує, що мало місце позичення таких коштів. Крім цього, матеріали справи не містять доказів про наявність намірів сторін здійснювати спільну діяльність з реалізації населенню цементу.
Відповідно до змісту частини 1 статей 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.
Аналізуючи дану норму та обставини справи, колегія суддів вважає, що між сторонами не виникли правовідносини про спільну діяльність, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази про це. А звідси, колегія суддів зазначає, що грошові кошти у сумі 3.000,00 доларів США більша частина з яких повернута, були надані ОСОБА_3 у борг ОСОБА_1 , що відповідає правовідносинам, які регулюються договором позики. Договір позики було укладено між сторонами в той момент, коли ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 зазначену суму грошових коштів, та в останнього у зв`язку із цим виник обов`язок повернути отримані грошові кошти, що частково ним і було виконано такий обов`язок. Підтвердженням цьому є розписка від 24.03.2008 р., яку власноручно написав приватний підприємець ОСОБА_1 , Т.1, а.с. 125. 
Згідно листа Кредитної спілки «Нарцис» від 17.04.2015р. № 95 встановлено, що ОСОБА_1 було надано КС «Нарцис» кредит в сумі 35.000,00 грн на три місяці по 20.04.2009 року. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не виконав свого обов`язку з погашення кредиту, то погашення такого кредиту було здійснено за кошти ОСОБА_3 , Т.1, а.с. 124.
Як вбачається з графіку розрахунку встановлених ОСОБА_1 періодичних платежів та їх розміри за кредитом, усього до сплати станом на 20.04.2009 р. підлягало сума 39.142,47 грн., а.с. 211.
Видатковим касовим ордером №1020 від 29.05.2009 року КС «Нарцис» підтверджено повернення спілкою ОСОБА_3 внеску згідно депозитного договору від 24.04.2008 р у сумі 70.000,00 грн, а.с 207.
Та тоді ж, 29.05.2009 р. було погашено заборгованість ОСОБА_1 у сумі 30.000,00 грн, що стверджується прибутковим касовим ордером № 2113. Зі змісту даного прибуткового касового ордеру вбачається, що грошові кошти прийнято від ОСОБА_1 як сплату по кредитному договору №7/09 від 20.01.2009р.
Аналіз зазначених доказів вказує на те, ОСОБА_3 з отриманих коштів у КС «Нарцис» позичив ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 30.000,00 грн, які одразу були сплачені в погашення кредитного боргу, що свідчить про виникнення між сторонами позикових правовідносин.
За правилами частини другої статті 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). У випадках, передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань.
А статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).
Згідно приписів частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як вбачається з матеріалів справи заміна первісного зобов`язання ОСОБА_1 стосовно позики 3.000,00 доларів США (розписка від 24.03.2008 р.) та 30.000,00 грн позичених 29.05.2009 р. для погашення кредитного боргу, відбулась на нове позикове зобов`язання (розписка від 26.01.2010 р.). 
За розпискою від 26.01.2010 року ОСОБА_1 зайняв від ОСОБА_3 гроші в розмірі 30.500,00 грн і 820 доларів США, які зобов`язався повернути до 05 лютого 2010 року, Т.1, а.с. 17.
Первісне позикове зобов`язання від 26.01.2010 р. було замінено на нове позикове зобов`язання від 24.12.2010 року. Згідно розписки від 24.12.2010 р. ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 42.000,00 грн, які обіцяв повернути в місячний строк, але не зміг. Усвідомлюючи свою відповідальність, видає нову розписку, якою зобов`язується повернути даний борг до 01 вересня 2012 року, Т.1, а.с. 236.
Зі змісту угоди з повернення боргу від 23.05.2012 року вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує отримання від ОСОБА_3 у борг суми 30.000,00 грн, якими погашено його боргові кредитні зобов`язання у КС «Нарцис». Оскільки не зміг повернути зазначену суму боргу то просить підписати дану угоду в якій зобов`язується повернути борг у найкоротший термін, а коли не зможе то буде сплачувати з пенсії, а борг у сумі 820,00 доларів США поверне до 01.12.2012 року. Зобов`язався погашати не менше 1.000,00 грн в місяць. Угода написана ОСОБА_1 власноручно у чому і підписався. Також дана угода підписана і ОСОБА_3, Т.1, а.с. 56.
Оригінали вище зазначених розписок, які знаходяться у ОСОБА_3 , колегія суддів оглянула і дослідила в судовому засіданні.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що Договори позики з отриманням грошових коштів мали місце 24.03.2008 р. і 29.05.2009 р., коли ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3.000,00 доларів США та 30.000,00 грн. А в подальшому за згодою сторін відбулась заміна первісного позикового зобов`язання на нове позикове зобов`язання між тими сторонами (новація). 
Предметом даного судового розгляду являється розписка від 24 грудня 2010 року про здійснення ОСОБА_1 позики грошових коштів у ОСОБА_3 у розмірі 42.000,00 грн, внаслідок заміни первісного (попереднього) позикового зобов`язання на нове позикове зобов`язання між тими ж сторонами (новація). 

Виходячи із загального поняття зобов`язання яке зазначено у частині 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Оскільки зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості за договором позики не припинилося, а тому позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.
Тож суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 96 338,82 грн, з яких: 42 000 грн - заборгованість по позиці; 5 985,00 грн - 3 % річних та 48 353,82 грн - інфляційні втрати.

А звідси, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і таке рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: