П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 521/3190/20	
Головуючий в 1 інстанції: Гуревський В.К.
                               
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                    -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
                                                  -          Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці в особі в.о. начальника Кодіс Євгена Івановича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про порушення митних правил, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Одеської митниці в особі в.о. начальника Кодіс Євгена Івановича, в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову виконуючого обов`язки Одеської митниці Кодіс Є.І., № 2539/50000/19 від 19 лютого 2020 року, у справі про порушення митних правил, за якою визнано, ОСОБА_1 , винним у вчинені порушення митних правил, передбаченого  ст.485 Митного кодексу  (далі -  МК) України та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 127 832 грн. 46 коп., справу закрити. 
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що в оскаржуваній постанові зазначено, що 19 вересня 2019 року о 15 год. 54 хв. в зону митного контролю відділу митного оформлення №2 (міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Маяки - Удобне-Паланка») митного поста «Акерман» Одеської митниці ДФС напрямком з України до Молдови, в`їхав транспортний засіб марки «NISSAN PRIMERA», державний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , (країни реєстрації - BG), під керуванням громадянином ОСОБА_1 . Під час проходження митних формальностей громадянин ОСОБА_1 надав наступні документи: - паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_3 , виданий 09 липня 2015 року МВР Софія; - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 від 29 березня 2007 року на транспортний засіб «NISSAN PRIMERA», державний номер НОМЕР_1 . Тобто, громадянин ОСОБА_1 прямував за межи України.
За інформацією, наявною в базі даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби України встановлено, що через пункт пропуску «Кучурган - Первомайськ» митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, громадянином ОСОБА_1 , ввезено на митну територію України транспортний засіб «NISSAN PRIMERA», державний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , (країни реєстрації - BG), смугою руху «зелений коридор» з метою «особисте користування» у митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року». Вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 ввіз на територію України використовуючи паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_3 , виданий 09 липня 2015 року МВР Софія.
У даному випадку в декларації не вбачається неправдивих відомостей, так як ОСОБА_1 , дійсно має громадянство Болгарії, що підтверджує копією паспорту громадянина Болгарії, те що не відмовився від громадянства України при наявності іншого громадянства передбачена зовсім інша відповідальність.
Надання паспорту громадянина Болгарії, який не визнаний недійсним, не є протиправною дією.
Ані в постанові митниці, ані в протоколі про порушення митних правил, митницею не зазначено про те, що ОСОБА_1 вчиняв протиправні дії. Не вказано, які саме протиправні дії позивачем були вчинені, не доведено те, що протиправні дії при митному оформленні взагалі мали місце.
В діях позивача у справі відсутній склад адміністративного правопорушення і умисна форма вини та об`єктивна сторона, відповідальність за яке передбачена  статтею 485 Митного кодексу України.
Окрім, того ОСОБА_1 не надано можливості ознайомитись з доказами зібраними митниками, а саме висновком експертного авто-товарознавчого дослідження від 11 листопада 2019 року № 219/19 та надати свої міркування щодо отриманого доказу.
З постанови не зрозуміло, як визначено 300 відсотків, і яку суму митних платежів на думку митників ОСОБА_1 повинен був сплатити, і до якого часу.
Представник відповідача, вважав адміністративний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 19 вересня 2019 року о 15 годині 54 хвилини в зону митного контролю відділу митного оформлення № 2 (міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Маяки - Удобне - Паланка») митного поста «Аккерман» Одеської митниці ДФС напрямком з України до Молдови, в`їхав транспортний засіб  марки «NISSAN PRIMERA», державний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , (країни реєстрації - BG), під керуванням громадянина ОСОБА_1 . Під час проходження митних формальностей громадянин ОСОБА_1 надав такі документи: паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_3 , виданий 09 липня 2015 року МВР Софія; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 від 29 березня 2007 року на транспортний засіб «NISSAN PRIMERA», р/н НОМЕР_1 .
В ході здійснення митного контролю та за інформацією, наявною в базах даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби України встановлено, що 19 вересня 2018 р. о 01 годині 11 хвилин, через пункт пропуску «Кучурган - Первомайськ» митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, громадянином ОСОБА_1 ввезено на митну територію України транспортний засіб «NISSAN PRIMERA» державний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , (країни реєстрації - BG), смугою руху «зелений коридор» з метою «особистого користування» у митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року». Вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 ввіз на територію України використовуючи паспорт громадянина Болгарії №     НОМЕР_3 , виданий  09 липня 2015 МВР ОСОБА_2 .  
Під час здійснення митного оформлення вказаного транспортного засобу було встановлено, що відносно громадянина ОСОБА_1 наявна інформація Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 01 квітня 2019 № б/н, якою підтверджено реєстрацію громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , облікований паспортом громадянина України НОМЕР_5 .
Таким чином, 19 вересня 2018 року, на момент ввезення транспортного засобу «NISSAN PRIMERA», державний номер НОМЕР_1 , громадянин ОСОБА_1 був громадянином України та мав постійне місце проживання на території України, отже мав статус громадянина-резидента. Під час проходження митного контролю та оформлення транспортного засобу у митний режим «тимчасове ввезення до 1 року» ОСОБА_1 надав паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_3 .
Відповідно ОСОБА_1 , маючи статус громадянина-резидента, при ввезенні на митну територію України транспортного засобу «NISSAN PRIMERA», р/н НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , (країни реєстрації - BG), заявив митному органу України, що він є громадянином Болгарії та нерезидентом, чим вчинив протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.
Опитаний за обставинами справи громадянин України ОСОБА_1 , повідомив, що він народжений в Україні у м. Білгород-Дністровський та має болгарське походження, тому використовує паспорт громадянина Болгарії.
За вказаних обставин, на підставі ст.ст.459,  494 МК України  посадовою особою митниці у відношенні громадянина України ОСОБА_1 складено протокол про ПМП № 2539/50000/19 від 19 вересня 2019 року за ознаками  ст.485 МК України.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом першої інстанції.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з  наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

19 вересня 2019 о 15 годині 54 хвилини в зону митного контролю відділу митного оформлення № 2 (міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Маяки - Удобне - Паланка») митного поста «Аккерман» Одеської митниці ДФС напрямком з України до Молдови, в`їхав транспортний засіб марки «NISSAN PRIMERA», державний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , (країни реєстрації - BG), під керуванням громадянина ОСОБА_1 .
Під час проходження митних формальностей громадянин ОСОБА_1 надав наступні документи: паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_3 , виданий 09 липня 2015 року і МВР Софія; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_1 від 29 березня 2007 року на транспортний засіб «NISSAN PRIMERA», р/н НОМЕР_1 .  
В ході здійснення митного контролю та за інформацією, наявною в базах даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби України встановлено, що 19 вересня 2018 о 01 годині 11 хвилин, через пункт пропуску «Кучурган - Первомайськ» митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС, громадянином ОСОБА_1 ввезено на митну територію України транспортний засіб «NISSAN PRIMERA» державний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , (країна реєстрації - BG), смугою руху «зелений коридор» з метою «особистого користування» у митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року». Вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 ввіз на територію України використовуючи паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_3 , виданий 09 липня 2015 МВР ОСОБА_2 .  
Під час здійснення митного оформлення вказаного транспортного засобу було встановлено, що відносно громадянина ОСОБА_1 наявна інформація Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 01 квітня 2019 № б/н, якою підтверджено реєстрацію громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , облікований паспортом громадянина України НОМЕР_5 .
Таким чином, 19 вересня 2018, на момент ввезення транспортного засобу «NISSAN PRIMERA», державний номер НОМЕР_1 , громадянин ОСОБА_1 був громадянином України та мав постійне місце проживання на території України, отже мав статус громадянина-резидента. Під час проходження митного контролю та оформлення транспортного засобу у митний режим «тимчасове ввезення до 1 року» ОСОБА_1 надав паспорт громадянина Болгарії № НОМЕР_3 .
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.
Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, справляння митних платежів регулюються положеннями МК України.
Відповідно до частини першої статті 458  Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Згідно зі статтею  485 Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
За правилами частини другої статті 380  Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами.
В свою чергу, частиною третьою статті 380  Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.
Обґрунтовуючи свою позицію, митний орган наполягав на тому, що позивач безпідставно ввіз на територію України розглядуваний транспортний засіб як громадянин Болгарії на підставі частини другої статті 380  Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тобто без сплати митних платежів, хоча як громадянин України він повинен був ввезти цей автомобіль згідно з вимогами частини третьої вказаної статті Кодексу після сплати всіх митних платежів.
Слід зазначити, що відповідальність, передбачена статтею  485 Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), настає у разі наявності в особи мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення неправдивих відомостей.
При цьому необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом, і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.
Відповідно до підпункту «в» пункту 50 статті 4  Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) резидентами є, зокрема, фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.
В свою чергу, нерезидентами - фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України (підпункт «в» пункту 33 статті 4  Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Тобто, основоположним критерієм визначення особи як резидента чи нерезидента в розумінні  Митного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є її постійне місце проживання, а не її громадянство, як помилково встановлено, оскільки нерезидентом може бути, зокрема, як громадянин України, так і громадянин іншої держави.
Так, в на переконання колегії суддів митний орган не в повному об`ємі з`ясував інформацію щодо відомостей постійного місця проживання позивача шляхом, зокрема, скерування відповідного запиту до територіального підрозділу Державної міграційної служби України з метою з`ясування характеру реєстрації ОСОБА_1 в м. Білгород-Дністровський, а саме чи є ця реєстрація постійною або тимчасовою, а також й наявність у паспорті громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон відмітки «постійне проживання», яка повинна містити дату внесення із зазначенням посади і прізвища особи, яка її внесла, що скріплюється підписом посадової особи та печаткою відповідного територіального підрозділу Міністерства закордонних справ України або дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном.
Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до статті 485 МК України використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
Диспозиція статті 485 Митного кодексу України передбачає декілька варіантів об`єктивної сторони передбаченого нею правопорушення, зокрема: - заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару; - заявлення неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості; - надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості; - несплата митних платежів у строк, встановлений законом; - інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів; - використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.
Аналіз диспозиції цієї статті свідчить про те, що наведені варіанти дій, які являють собою об`єктивну сторону даного правопорушення, можуть бути вчинені як умисно (в тому числі з непрямим умислом), так і у зв`язку з необережністю (недбалістю).
Особа, відповідальна за передбачені цією статтею дії, може прямо і не бажати настання відповідної мети, однак повинна усвідомлювати можливість настання наслідків своїх дій у вигляді неналежної сплати митних платежів.
Вищенаведений висновок суду в частині аналізу диспозиції ст.485 МК України узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2018 року по справі № 760/20661/15-а.
Водночас, вирішуючи питання щодо застосування до позивача відповідальності передбаченої ст.485 МК України у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, колегія суддів  враховує рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року.
В своєму рішенні  Другий сенат Конституційного суду України зазначив наступне.
За Основним Законом України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); «в Україні визнається і діє принцип верховенства права; «Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8); «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга статті 22); «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41); «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); виключно законами України визначаються: «права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; «засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них(пункти 1,22частини першої статті 92).
Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адміністративної відповідальності, зазначав, зокрема: що сталою практикою Європейського суду з прав людини такі адміністративні стягнення, як адміністративний арешт і значні адміністративні штрафи, є співмірними з кримінальним покаранням [рішення у справа хandothers v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), Гурепка проти України від 6 вересня 2005 року (заява № 61406/00), Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy від 27 вересня 2011 року (заява № 43509/08)].
Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та враховуючи, що санкція статті 485Кодексу у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів є співмірною з кримінальним покаранням, Конституційний Суд України дійшов висновку, що попередньо сформульовані підходи до розуміння принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час призначення кримінального покарання є застосовними і в межах цього конституційного провадження.
З огляду на наведене принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.
При обмеженні права власності в інтересах суспільства необхідними є не будь-які менш обтяжливі для прав і свобод осіб заходи, а ті з них, які здатні досягти легітимної мети на тому самому якісному рівні. Тобто законодавець зобов`язаний обирати той вид адміністративного стягнення, який менш обтяжливий для прав і свобод особи у конкретному випадку, і насамперед має визначити адекватну міру адміністративної відповідальності для досягнення її мети, тоді як суди забезпечують індивідуалізацію такої відповідальності залежно від обставин справи у межах законодавчо визначеної санкції [абзац перший підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].
Європейський суд з прав людини вказав, що „<…> для того, щоб відповідати вимозі домірності, суворість санкцій має відповідати тяжкості правопорушень, за які їх призначають <…>. Принцип домірності (пропорційності) має бути дотриманий не лише при визначенні норм, які стосуються суворості санкції, а й при оцінці тих факторів, що їх має бути взято до уваги при визначенні санкції <…>[рішення у справі v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14), § 84].
Крім того, на думку Європейського суду з прав людини, стаття 1Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання обґрунтовано відповідало [правомірній] меті. Іншими словами, потрібно досягти „справедливого балансу між вимогами загальних потреб суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав людини. Цього балансу не буде досягнуто, якщо особі або особам, яких це стосується, доведеться нести особистий і надмірний тягар [див., зокрема, рішення у справах Former Kingof Greece and Others v. Greece [GC] від 28 листопада 2002 року (заява № 25701/94), ECHR 2000-XII, § 79, § 82;and Others v. Germany [GC] від 30 червня 2005 року (заяви №№ 46720/99, 72203/01, 72552/01), ECHR 2005-VI, § 81-94; and Others v. Georgiавід 12 травня 2015 року (заява № 36862/05), § 97].
У рішенні у справі «Краєва проти України» від 13 січня 2022 року (заява № 72858/13) Європейський суд з прав людини, констатувавши, що сума штрафу, накладеного на заявницю за порушення митних правил (частина перша статті 483 Кодексу), становила надмірне втручання в її право власності всупереч вимогам статті 1Першого протоколу до Конвенції, зазначив, зокрема, що:
- накладення штрафу як таке становитиме втручання у право, гарантоване абзацом першим статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки воно позбавляє відповідну особу майна, а саме суми, яку необхідно сплатити (§ 23);
- щоб відповідати статті 1Першого протоколу до Конвенції, захід [втручання] має відповідати трьом умовам: він має бути правомірним [ґрунтуватись на приписі права], переслідувати правомірну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами особи (§ 24);
- відповідно до частини першої статті 483 Кодексу, згідно з якою заявницю було визнано винною, штраф у розмірі, що дорівнює вартості товару, - що є дуже великою сумою, - та конфіскація товару були обов`язковими заходами без жодних винятків; відсутність дискреції стосовно цього не дала українським судам можливості врахувати індивідуальні обставини, що позбавляє сенсу будь-яку оцінку; Європейський суд з прав людини вже зазначав, що подібна жорстка система не здатна забезпечити потрібний справедливий баланс між вимогами загального інтересу та захистом права особи на власність (§ 31).
Абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності.
За наведених обставин абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України та рішенням Конституційного суду України № 4-р(II)/2022 від 15.06.2022 року справа № 3-321/2019(7780/19, 91/21) абзац другий статті 485 Митного кодексу України визнаний неконституційним визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) і визначено, що він втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення.
Статтею 147 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання, зокрема про відповідність Конституції України законів України.
Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
За статтею 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Таким чином зазначене рішення Конституційного Суду України від 15.06.2022 року набрало законної сили та є обов`язковим.
В пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) зокрема зазначено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
З аналізу положень законодавства слідує, що підставою для втрати чинності закону у цілому або його частин є визнання єдиним органом законодавчої влади - Верховною Радою України - такого закону або його окремих положень такими, що втратили чинність, або визнання їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні - Конституційним Судом України, оскільки його рішення належить сприймати як загальнообов`язковий правовий акт, який діє на усій території України та є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами права. І оскільки і в першому і в другому випадку правовими наслідками є втрата законом чи його частиною чинності, втрата чинності законом (чи частини закону) внаслідок визнання їх неконституційними є тотожними набранню чинності законом, яким скасовується відповідальність.
Тобто у обох випадках у особи з`являється право бути не притягнутим до відповідальності та уникнути негативних наслідків.
Водночас, Конституційний Суд України вказав, що враховує те, що визнання неконституційним абзацу другого статті 485 Митного кодексу України унеможливить притягнення до відповідальності осіб за дії та (або) бездіяльність, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні діяння, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.
З огляду на викладене, Конституційний Суд України вважав за доцільне з метою недопущення порушення митних інтересів та митної безпеки України відтермінувати втрату чинності абзацом другим статті 485 Митного кодексу України на шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
КСУ зазначив, що Верховна Рада України з дня ухвалення цього Рішення, але не пізніше шести місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, має привести нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.
Станом на день постановлення зазначеного судового рішення  Верховна Рада України не привела нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.
Таким чином, враховуючи, що Рішення Конституційного Суду України про визнання таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України прийнято 15 червня 2022 року та цим Рішенням встановлено, що абзац другий статті 485 Митного кодексу України, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, відповідно станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції абзац другий статті 485 Митного кодексу України  втратив чинність.
Колегія суддів зазначає, що  в даному випадку не відбулось скасування норми, яка передбачала адміністративну відповідальність, шляхом прийняття закону Верховною Радою України, проте абзац другий статті 485 Митного кодексу України, за яким притягається до відповідальності позивач втратив чинність внаслідок визнання його неконституційним за рішенням Конституційного Суду України.
Як наслідок колегія суддів приходить до висновку, що накладення на позивача санкції у розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, становить надмірне втручання в гарантоване Основним Законом України право власності, яке не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами позивача захисту права власності, тому постанова в справі про порушення митних правил № 2539/50000/19 від 19 лютого 2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ст.485 МК України у вигляді штрафу у розмірі 127832 грн. 46 коп. підлягає скасуванню.
Крім цього, згідно п.1 ч.1 ст.50 МК України, для нарахування митних платежів використовуються відомості, зокрема, про митну вартість товарів.
Статтею 49 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервний.
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що при встановлені митної вартості автомобіля та розміру несплачених митних платежів митним органом було залишено поза увагою нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу АТЗ (автомобільний транспортний засіб) від 16.10.2017 року. Відповідно до вищезазначеного договору вартість автомобіля транспортний засіб марки «NISSAN PRIMERA», державний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 складає 500 лев.
Натомість, матеріали адміністративної справи про порушення митних правил № 2539/50000/19 містять висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 11.11.2019 року № 219/19,  складеного судовим експертом Пастир Ю.І., вартість вказаного транспортного засобу становить 44  972,72 грн.
Таким чином суд вважає необґрунтованим розрахунок штрафу, проведений відповідачем, оскільки всупереч положень ст.57 МК України, митним органом не проведено консультацій з позивачем, не запропоновано здійснити обмін наявною інформацією.
З огляду на вищевикладене та рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року, колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності постанови в справі про порушення митних правил № 2539/50000/19 від 19.02.2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ст. 485 МК України у вигляді штрафу у розмірі 127832 грн. 46 коп.
Колегія суддів також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, «Тошку це та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.
Перевіряючи всі доводи обох сторін, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Таким чином, враховуючи вищевикладене та приписи пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.286, 308; 311;315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року  – скасувати, прийняти у справі нове рішення, яким позов   ОСОБА_1 - задовольнити.
Постанову виконуючого обов`язки Одеської митниці Кодіс Є.І. в справі про порушення митних правил № 2539/50000/19 від 19 лютого 2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ст.485 МК України у вигляді штрафу у розмірі  127  832 грн. 46 коп. - скасувати,  провадження по справі про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 – закрити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.    Вербицька Н. В.