ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

31 жовтня 2022 року                                                                                      Справа № 918/86/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Коломис В.В. ,  суддя Саврій В.А. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Рівненської області від 30.06.2022
(ухвалене о 17:26 год. у м. Рівному, повний текст складено 08.07.2022)
у справі № 918/86/22 (суддя Горплюк А.М.)
за позовом заступника керівника Рівненської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації
до відповідачів:
1) Державного підприємства "Клесівське лісове господарство"
2) Приватного акціонерного товариства "Томашгородський щебеневий завод"
про визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту, скасування державної реєстрації права користування (сервітут)
за участю представників:
від позивача - не з`явився; 
від Державного підприємства "Клесівське лісове господарство" - не з`явився;
від Приватного акціонерного товариства "Томашгородський щебеневий завод" - Козак А.Ю.;
прокурор - Гіліс І.В.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Державного підприємства "Клесівське лісове господарство" та до Приватного акціонерного товариства "Томашгородський щебеневий завод", в якій просив: 
- визнати недійсним укладений між Державним підприємством "Клесівське лісове господарство" та Приватним акціонерним товариством "Томашгородський щебеневий завод" договір про встановлення земельного сервітуту від 27.04.2021 №1;
- скасувати рішення державного реєстратора від 17.05.2021 №58149625, №58149989 про державну реєстрацію права користування (сервітут) на земельні ділянки кадастрові номери 5625055500:04:001:0065, 5625055500:04:001:0067 за Приватним акціонерним товариством "Томашгородський щебеневий завод" (код 10033414), номери запису про інше речове право: 41957848, 41958139.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор вказує, що договір про встановлення земельного сервітуту суперечить вимогам законодавства, а саме: ст. ст. 92, 93, 95, 96, 116, 122, 123, 124, 134, 149 ЗК України та ст. ст. 4, 13, 15, 16 Закону України "Про оренду землі", з тих підстав, що:
- сервітуарій у заяві до ДП "Клесівське лісове господарство" не вказував не можливість задовольнити свої потреби у користуванні своєю власністю чи сусідньою або іншою земельною ділянкою у інший спосіб, ніж встановлення земельного сервітуту та не надав доказів неможливості використання товариством своєї власності без обтяження сервітутом земельної ділянки державного підприємства;
- на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивача і межує із земельною ділянкою, на яку встановлено сервітут, наявні проїзди, автодороги, залізничні колії;
- технічна документація щодо встановлення меж частини земельної ділянки площею 7,3 га, на яку поширюється право сервітуту, не погоджувалась та не затверджувалась у визначеному законом порядку;
- ДП "Клесівське лісове господарство" не мало права на передання земельної ділянки;
- спірний договір сервітуту є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину - договору оренди землі.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 30.06.2022 у справі № 918/86/22 відмовлено в задоволені позову.
При ухвалені казаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір не є удаваним, а правомірно укладений сторонами з дотриманням всіх вимог чинного законодавства України.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 13, 19 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 181, 235, 395, 401, 404, 792 ЦК України, ст. 283 Господарського кодексу України, ст. ст. 98, 99, 100, 122, 186 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про оренду землі".

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Рівненської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Рівненської області від 30.06.2022 у справі № 918/86/22 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує таке.
Рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, а саме ст. ст. 92, 93, 95, 96, 98, 99 ЗК України, ст. ст.235, 401 ЦК України, ст.55-1 Закону України "Про землеустрій" та процесуального права.
Судом не надано оцінку доводам прокурора щодо відсутності у листі ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" від 11.12.2020 № 692 чи інших зверненнях, визначеного чинним законодавством обґрунтування щодо необхідності встановлення земельного сервітуту площею 7,3 га та не враховано, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.
Також, до заяви від 11.12.2020 №692 не додано докази щодо неможливості використання товариством своєї власності без обтяження сервітутом земельної ділянки державного підприємства.
Не надано судом належної оцінки доводам позовної заяви щодо відсутності технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту.
Судом не взяв до уваги, що дія Спеціального дозволу на користування надрами від 27.03.2000 № 2196, наданого ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод", не поширюється на частини земельних ділянок, переданих оспорюваним договором у сервітутне користування товариства.
Частини земельних ділянок лісогосподарського призначення державної власності площею 7,3 га, ДП "Клесівський лісгосп" передано у сервітутне користування ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" для розміщення відвалу без дотримання вимог законодавства для отримання права користування чужою земельною ділянкою (сервітут).
Оскільки, при укладенні договору про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці площею 7,3 га сторонами не дотримано вимоги чинного законодавства, необґрунтованими є висновки суду, що укладений між відповідачами договір не є удаваним правочином в розумінні ст. 235 ЦК України, оскільки відповідачі його виконують з дотриманням вимог чинного законодавства.
В спірному договорі, сторони погодили усі істотні умови договору оренди землі, тобто ДП "Клесівський лісгосп" та ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" уклали договір про встановлення земельного сервітуту від 27.04.2021 № 1 для приховування іншого правочину - договору оренди землі та фактично уникнули виконання вимог Земельного кодексу України щодо передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності.
Враховуючи викладене, прокурор вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 30.06.2022 у справі № 918/86/22, вказаним у ст. 236 ГПК України вимогам не відповідає, а тому підлягає скасуванню.

Державне підприємство "Клесівське лісове господарство" у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що останню, а також  позовні вимоги заступника керівника Рівненської обласної прокуратури про визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту, скасування державної реєстрації права користування (сервітут) не визнає в повному обсязі, виходячи з такого.
Приватне акціонерне товариство "Томашгородський щебеневий завод" звернулося до Державного підприємства "Клесівське лісове господарство" щодо попереднього погодження на встановлення земельного сервітуту стосовно земельної ділянки, що знаходиться в постійному користуванні підприємства з метою розширення кар`єру (10 га) та розміщення відвалу під потреби кар`єру (7,3 га). Необхідність встановлення земельного сервітуту ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" аргументував тим, виробнича база підприємства межує з землями, на яких розташовані лісові насадження Томашгородського та Сихівського лісництва Державного підприємства "Клесівське лісове господарство".
Державним підприємством "Рівненський науково_дослідний та проектний інститут землеустрою" було надіслано до ДП "Клесівський лісгосп" на погодження технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, на які поширюється право земельного сервітуту ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод", зокрема на ту, що є предметом позову, а саме - земельну ділянку площею 7,3 га, яка є частиною земельних ділянок державної власності площею 105,3654 га (кадастровий номер 56250555500:04:001:0067), площею 2,5426 га (кадастровий номер 5625055500:04:001:0065) для розміщення відвалу. 
Ці земельні ділянки були надані Рівненською обласною державною адміністрацією Державному підприємству "Клесівське лісове господарство" у постійне користування.
Вищезазначене підтверджується наявними у справі інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Вказане спростовує твердження прокурора з приводу того, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки площею 7,3 га, на яку поширюється право сервітуту згідно із Договором щодо встановлення земельного сервітуту від 27.04.2021 № 1, не погоджувалася та не затверджувалась у визначеному законом порядку ДП "Клесівський лісгосп" та ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод".
Враховуючи ст. ст. 99, 186 Земельного кодексу України, лист Держлісагентства України від 26.01.2021 № 02-33/492-21 та те, що земельні ділянки, які перебувають в постійному користуванні ДП "Клесівський лісгосп", розташовані між земельними ділянками, наданими ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" для обслуговування виробничої бази та земельною ділянкою, наданою даному підприємству для розробки гранітного кар`єру, ДП "Клесівський лісгосп" листом від 11.03.2021 № 325 було погоджено вищезазначену Технічну документацію.
На виконання умов Договору щодо встановлення земельного сервітуту від 27.04.2021 ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" перерахувало на рахунок ДП "Клесівське лісове господарство" двома платіжними документами № 1246 від 12.08.2021 та № 1265 від 17.08.2021 грошові кошти загальною сумою 479 956 грн 64 коп.
Суд дійшов правильного висновку, що відповідачі по справі не мали на меті укладення договору оренди землі і врегулювання своїх правовідносин саме цим видом правочину, а тому наведені прокурором норми про оренду землі не можуть застосовуватись при вирішення його позовних вимог у цій справі. 
Наголошує, що пунктом 1.4. Договору сервітуту чітко регламентовано, що даний Договір не є Договором, оренди земельної ділянки
Враховуючи викладене, просить залишити без змін рішення Господарського суду Рівненської області від 30.06.2022 у справі № 918/86/22, а апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури - без задоволення.

Приватне акціонерне товариство "Томашгородський щебеневий завод" подало до суду апеляційної інстанції відзив, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з таких підстав.
Згідно ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; з) інші земельні сервітути.
Враховуючи наявність у набувача сервітуту спеціального дозволу на дослідно - промислову розробку родовищ, суд дійшов правильного висновку, що для встановлення спірного сервітуту ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" не потрібно було отримувати погодження землевласника, оскільки таке погодження було надане землекористувачем в порядку абз. 2 п.11 ст. 186 ЗК України.
Не відповідають дійсності твердження прокурора, що в інформації Державного земельного кадастру відсутні дані про встановлення сервітуту на зазначені ділянки згідно розробленої та погодженої технічної документації, оскільки це спростовується наданими прокурором до позовної заяви і наявними у матеріалах справи витягами із ДЗК.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що п. 1.2. договору про встановлення земельного сервітуту від 27.04.2021 № 1 встановлено, що обсяг сервітутних прав не має на меті позбавлення будь-яких наявних прав або будь-яку іншу зміну обсягу тих прав та обов`язків Надавача сервітутних прав стосовно земельної ділянки, які встановлені чинним законодавством України.
У матеріалах справи також наявні докази, що відповідно до ст. 54 Закону "Про землеустрій" Державним підприємством "Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" розроблено Робочий проект із землеустрою щодо рекультивації земель, відповідно до спеціального дозволу на користування надрами за №2196 від 27.03.2000 на території Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області, у якому визначено, що дана ділянка - площею 7,3 га - підлягає рекультивації та є складовою і необхідною для проведення рекультивації всієї ділянки, на яку виданий спеціальний дозвіл на користування надрами.
Рівненською обласною прокуратурою не обґрунтовано яку саме норму законодавства, що містить пряму однозначну вказівку чи заборону, порушено Приватним акціонерним товариством "Томашгородський щебеневий завод" та Державним підприємством "Клесівське лісове господарство" при укладенні договору про встановлення земельного сервітуту від 27.04.2021 № 1, що давало б підстави стверджувати про недійсність цього правочину.
За наведеного, ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" вважає, що апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою та безпідставною, містить в собі надумані обставини, а позиція скаржника спростовується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, що були всебічно і всесторонньо дослідженні судом першої інстанції у судових засіданнях за участі представників учасників справ.

В судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 03.10.2022 та 31.10.2022 прокурор підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 30.06.2022 у справі № 918/86/22 слід скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник Державного підприємства "Клесівське лісове господарство" в судовому засіданні 03.10.2022 заперечив проти апеляційної скарги, підримав відзив на апеляційну скаргу та вказав, що відповідачі у спірних правовідносинах діяли у відповідності до законодавства. Просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Представник Приватного акціонерного товариства "Томашгородський щебеневий завод" в судових засіданнях 03.10.2022 та 31.10.2022 заявив, що з доводами скаржника не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В судове засідання 31.10.2022 представник позивача не з`явився. 
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що позивач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать список розсилки поштової кореспонденції , електроне листування (т. 2, а. с. 120-121), а також те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що згідно розпорядження №318 від 24.07.2014 Рівненською обласною державною адміністрацією надано земельну ділянку площею 105,3654 га (кадастровий номер 5625055500:04:001:0067) та площею 2,5426 га (кадастровий номер 5625055500:04:001:0065) у постійне користування Державному підприємству "Клесівське лісове господарство" (т. 1 а. с. 228). 
Приватне акціонерне товариство "Томашгородський щебеневий завод" звернулось із заявою №692 від 11.12.2020 до Державного підприємства "Клесівське лісове господарство" про встановлення сервітуту на земельні ділянки загальною площею 17,3 га, з них: 10 га під розширення кар`єру, 7,3 га - розміщення відвалу, які розташовані на території кварталу 61 Сехівського лісництва та кварталу 4 Томашгородського лісництва (т. 1 а. с. 26).
Зокрема, у зазначеній заяві право на користування чужою земельною ділянкою обґрунтовано тим, що ПАТ "Томашгородський щебеневий завод" у межах наданого гірничого відводу здійснює видобуток корисних копалин, які використовуються в дорожньому будівництві. Тому, з метою забезпечення реалізації програми "Велике будівництво", просить погодити встановлення земельного сервітуту на вищевказані земельні ділянки.
У подальшому, ДП "Клесівський лісове господарство" 11.03.2021 листом № 325 погодило (т. 1 а. с. 37):
- технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні підприємства і на яку поширюється право земельного сервітуту ПАТ "Томашгородський щебеневий завод" інший земельний сервітут на території Сарненського району кадастровий номер земельної ділянки 5625055500:04:001:0065), згідно якої площа частини земельної ділянки, на яку поширюється право земельного cервітуту становить 2,5426 га (інв.№36/151-1 від 11.03.2021);
- технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні підприємства і на яку поширюється право земельного сервітуту ПАТ "Томашгородський щебеневий завод" на видобування гранітів (інший земельний сервітут) на строк і спеціального дозволу на користування надрами від 27.03.2000 № 2196 на території Сарненського району (кадастровий номер земельної ділянки 5625055500:04:001:0067), згідно якої загальна площа земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту становить 12,8418 га, в тому числі, частина земельної ділянки площею 6,1908 га та частина земельної ділянки площею 6,6510 га (інв.№36/152-1 від 11.03.2021).
27.04.2021 між Державним підприємством "Клесівське лісове господарство" (надавач сервітутних прав) та Приватним акціонерним товариством "Томашгородський щебеневий завод" (набувач сервітутних прав) укладено Договір № 01 про встановлення земельного сервітуту (далі - Договір, т. 1 а. с. 22 - 24).
Відповідно до п.1.1. Договору, земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки  площею 7,3000 га, яка є частиною земельних ділянок державної власності площею  105,3654 га (кадастровий номер 5625055500:04:001:0067), площею 2, 5426 га (кадастровий номер  5625055500:04:001:0065) для розміщення відвалу, що розташована на території Рокитнівської ОТГ Сарненського району Рівненської області.
Розташування та межі частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту визначено в Додатку №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною.
За приписами абз. 3 п. 1.1. Договору, укладення договору про встановлення земельного сервітуту для розміщення відвалу узгоджено з Державним агентством лісових ресурсів України (лист від 26.01.2021 №02-33/492-21).
Пунктом 1.3. Договору сторони узгодили, що набувач сервітутних прав сплачує надавачеві сервітутних прав плату за встановлення сервітуту, у розмірі та порядку, визначеному п.5 цього Договору та відшкодовує збитки (включаючи неодержаний дохід),  що будуть завдані набувачем сервітутних прав внаслідок тимчасового зайняття земельної ділянки та зміни її стану, зазначеної у п.11. даного Договору та будуть визначені відповідно до вимог Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 №284. 
Договором встановлюється строковий земельний сервітут на термін дії Спеціального дозволу на користування надрами №2196 від 27.03.2000 терміном до 27.03.2040 (п.2.1.Договору).
Пунктом 4.2.6 Договору встановлено, що набувач сервітутних прав зобов`язаний після закінчення використання частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту, провести рекультивацію порушених земель, відповідно до чинного законодавства України та робочого проекту землеустрою; привести землю під сервітутом в стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, про що письмово проінформувати надавача сервітутних прав по завершенні виконання таких робіт, спільно заактувавши їх.
Щорічна плата за встановлення права сервітутного користування земельною ділянкою, на яку розповсюджується право земельного сервітуту, відповідно до цього договору, встановлена у розмірі 0,5% від середньої вартості нормативної грошової оцінки ріллі відповідної територіальної громади (п. 5.1 Договору).
Зазначений Договір підписаний уповноваженими представників сторін та скріплений відтисками печаток.
На думку прокурора, сторонами не було дотримано вимог земельного законодавства для отримання права постійного користування чужою земельною ділянкою, а тому, прокурор звернувся до суду із цим позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
За приписами ст. ст. 15-16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.
За приписами ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Приписами статті 402 вказаного Кодексу унормовано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (частина друга).
Відповідно до частини першої статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.
З правового аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №905/3280/16, від 23.09.2020 у справі № 917/133/17 у подібних відносинах і колегія суддів вважає, що вона є обов`язковою для врахування під час розгляду справи № 914/427/20.
У зазначеному висновку Верховного Суду виокремлена одна з основних характеристик сервітуту, а саме те, що потреба у його встановленні може виникнути тоді, коли неможливо задовольнити відповідній особі власні потреби будь-яким іншим способом. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.
Саме зазначені обставини необхідно встановити під час розгляду позовних вимог щодо визнання недійсним договору про встановлення сервітуту з підстав невідповідності його приписами ЦК України та ЗК України.
Верховний Суд в постанові від 02.08.2022 у справі № 914/427/20 також зазначив, що юридична конструкція земельного сервітуту передбачає, що потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном, повинні мати характер вимушених, зумовлювати неможливість або утруднення користування сусідньою або іншою земельною ділянкою.
Суд апеляційної інстанції встановив, що ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" здійснює свою діяльність, пов`язану з видобуванням гранітів родовища "Крута Слобода", відповідно до спеціального дозволу на користування надрами від 27.03.2000 №2196 на площу 77,5 га (т. 1, а. с. 133).
Родовище гранітів "Крута Слобода" експлуатується ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" з 1974 року. Виробнича база підприємства межує з землями, на яких розташовані лісові насадження Томашгородського та Сихівського лісництва Державного підприємства "Клесівське лісове господарство".
Згідно з результатами польового обстеження земель ґрунтовий покрив представлений дерново-підзолистими дефльованими, малопродуктивними піщаними ґрунтами (шифр агровиробничої групи 4а), які характеризуються незадовільними водно-фізичними властивостями, пов`язаними з їх легким механічним складом та їх дефльованістю, і згідно з вимогами Державного стандарту 17.5.3.05-84 (п. 2.2.6) класифікуються як малородючі. Ці лісові земельні ділянки не мають особливого захисного значення або інших лісогосподарських особливостей. 
ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" неодноразово зверталось до ДП "Клесівське господарство", Рівненського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України із запитами про визначення земельної ділянки, яка необхідна для розташування відвалу розкривних порід (листи № 115 від 10.03.2015, № 368 від 30.06.2015, № 257 від 18.05.2017, № 127 від 19.02.2018, № 512 від 30.08.2018, № 692 від 11.12.2020; т. 1 а. с. 141-144, 147-149, 154).
У відповідь на ці листи Державне лісове агентство повідомляло про недоцільність вилучення земельної ділянки в постійне користування та/або оренду ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод", що підтверджується листами цього агентства № 02-19/6479-15 від 09.09.2015 та № 02-33/16975-18 від 14.12.2018, а також листом Мінагрополітики № 37-13-15/1010 від 15.01.2018  і листами  ДП "Клесівське лісове господарство" № 1567 від 13.09.2018, № 1453 від 31.08.2018 (т. 1, а. с. 145-146, 157-159, 161).
Враховуючи викладене, ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" звернулося із заявою про встановлення земельного сервітуту № 692 від 11.12.2020 до ДП "Клесівське лісове господарство" щодо попереднього погодження на встановлення земельного сервітуту на земельні ділянки, що знаходиться в постійному користуванні ДП "Клесівське лісове господарство" загальною площею 17,3 га, з них 10 га під розширення кар`єру та 7,3 га під розміщення відвалу.
Відтак, як зазначалось вище, після узгодження питання ДП "Клесівське лісове господарство" (лист № 1953 від 24.12.2020, лист № 112 від 02.02.2021) з Рівненським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (лист № 03-1468 від 28.12.2020) і Державним лісовим агентством України (лист № 02-33/492-21 від 26.01.2021, лист № 02-33/8851-20 від 23.11.2020) як органом управління майном, з ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" було укладено договір про встановлення земельного сервітуту від 27.04.2021 № 1 на земельну ділянку площею 7,3 га.
Суд бере до уваги, що відповідно до ст. 98, п. п. "в-3", "з" ч. 1 ст. 99 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; інші земельні сервітути.
Згідно ст. 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Тобто, законом чітко передбачена можливість укладання договору про встановлення земельного сервітуту для потреб видобування корисних копалин та інших земельних сервітутів.
Вище встановлено, що у ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" наявний спеціальний дозвіл на користування надрами від 27.03.2000 №2196 на площу 77,5 га для видобування гранітів.
При цьому, із графічних матеріалів, наявних у господарський справі вбачається часткове накладання меж вищевказаного спеціального дозволу на земельну ділянку 5625055500:04:001:0067 (т. 1, а. с. 45).
В той же час, прокурор стверджуючи, що  ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" міг отримати земельну ділянку в інший спосіб, всупереч вимогам ст. 74 ГПК України, ні у позовній заяві, ні в апеляційній скарзі, не наводить такий правовий механізм.
Таким чином, враховуючи неможливість забезпечення своїх потреб в інший спосіб, ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" уклало оспорюваний Договір.
Щодо доводів прокурора про відсутність технічної документації щодо встановлення меж частини земельної ділянки площею 7,3 га, на яку поширюється право сервітуту за спірним договором, суд вказує таке.
В матеріалах справи наявні:
- технічна документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні підприємства і на яку поширюється право земельного сервітуту ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" інший земельний сервітут на території Сарненського району кадастровий номер земельної ділянки 5625055500:04:001:0065), згідно якої площа частини земельної ділянки, на яку поширюється право земельного cервітуту становить 2,5426 га (інв.№36/151-1 від 11.03.2021);
- технічна документацію із землеустрою щодо встановлення меж частин земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні підприємства і на яку поширюється право земельного сервітуту ПАТ "Томашгородський щебеневий завод" на видобування гранітів (інший земельний сервітут) на строк і спеціального дозволу на користування надрами від 27.03.2000 № 2196 на території Сарненського району (кадастровий номер земельної ділянки 5625055500:04:001:0067), згідно якої загальна площа земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту становить 12,8418 га, в тому числі, частина земельної ділянки площею 6,1908 га та частина земельної ділянки площею 6,6510 га (інв.№36/152-1 від 11.03.2021).
Згідно з умовами Договору земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки  площею 7,3000 га, яка є частиною земельних ділянок державної власності площею  105,3654 га (кадастровий номер 5625055500:04:001:0067), площею 2,5426 га (кадастровий номер  5625055500:04:001:0065) для розміщення відвалу, що розташована на території Рокитнівської ОТГ Сарненського району Рівненської області.
Розташування та межі частин земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту визначено в Додатку №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною.
В судовому засіданні 31.10.2022 було оглянуто Додаток № 1 до Договору, з якого вбачається, що частини земельних ділянок з кадастровими номерами 5625055500:04:001:0065 та  5625055500:04:001:0067, з якого вбачається, що сервітут був встановлений на земельну ділянку кадастровий номер 5625055500:04:001:0065 в площі 2,5426 га, а на земельну ділянку кадастровий номер 5625055500:04:001:0067 у її правій верхній частині, яка межує із земельною ділянкою кадастровий номер 5625055500:04:001:0065.
При цьому, суд вказує, що фактично на земельну ділянку кадастровий номер 5625055500:04:001:0067 встановлено сервітут площею 4,7574 га (7,3 га – 2,5426 га), а в технічній документації із землеустрою вказано, що загальна площа земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту становить 12,8418 га, в тому числі, частина земельної ділянки площею 6,1908 га та частина земельної ділянки площею 6,6510 га.
Тобто, в цьому випадку технічна документація була складена на більшу площу земельної ділянки, на яку мав встановлюватися сервітут, ніж на яку фактично було в подальшому встановлено сервітут.
Лише вказана обставина, на думку суду, не може бути підставою для визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту.
Також, суд вказує, що ч. 11 ст. 186 ЗК України (у редакції №2768-ІІІ від 17.03.2021, що діяла на час укладення договору про встановлення сервітуту) вказано, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, погоджується землевласником та землекористувачем і затверджується особою, яка набуває право суборенди або сервітуту.
В той же час, абзацом 2 вказаної частини передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення у разі наявності в особи, яка набуває право сервітуту, спеціального дозволу на дослідно-промислову розробку родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, погоджується землевласником або землекористувачем і затверджується особою, яка набуває право сервітуту.
Таким чином, станом на дату укладання оспорюваного правочину, законодавством передбачалося погодження технічної документація із землеустрою щодо встановлення меж сервітуту землекористувачем і подальше затвердження особою, яка набуває право сервітуту, у випадку наявності в останньої спеціального дозволу, зокрема на видобування корисних копалин та використання такої земельної ділянки у таких потребах.
Беручи вище встановлені обставини справи, а саме наявність у ДП "Клесівське лісове господарство" права постійного користування на вказані вище земельні ділянки, наявність у ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" спеціального дозволу на користування надрами, мету встановлення сервітуту – розміщення відвалу (діяльність, пов`язана із видобутком корисних копалин), то в цьому випадку відповідна технічна документація могла погоджуватися ДП "Клесівське лісове господарство" і затверджуватися ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод".
Відтак, ДП Клесівське лісове господарство" листами № 325 від 11.03.2021 погодило, а ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод" а наказом № 44 від 08.04.2021 затвердило відповідну технічну документацію (т. 1, а. с. 37, 49). 
Окрім того, матеріали справи, а саме Інформаційними довідками Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 286014808 від 22.11.2021 та № 286015264 від 22.11.2021 спростовуються доводи прокурора щодо відсутності державної реєстрації сервітуту (т. 1, а. с. 50-53).
Відносно тверджень прокурора, що оспорюваний договір сервітуту є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину - договору оренди землі, суд апеляційної інстанції вказує таке.
Згідно із ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Частиною 1 ст. 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що спірні земельні ділянки передані для ДП "Клесівське лісове господарство" у постійне користування.
Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно (до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України).
Згідно ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.
За приписами ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Згідно із ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.
Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
У відповідності до ст. ст. 98, 99 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору):
- право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками); земельні сервітути можуть бути постійними і строковими; встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею; земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений;
- власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу)  г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.
Згідно ст. 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
З вищевказаних законодавчих визначень сервітутів та оренди землі слідує, що для ідентифікації правової природи відповідних правовідносин необхідні такі обставини:
для сервітуту: сервітут це право користування чужою земельною ділянкою; таке право може бути або платне, або безоплатне; сервітут може бути постійним і строковим; право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом; сервітут може бути встановлений, як на основі договору, так і на основі заповіту, рішення суду, закону.
для оренди: оренда має відбуватись за договором; земельна ділянка передається у володіння та користування; земля передається за плату; земля передається для проведення підприємницької та інших видів діяльності (вказана умова за спеціальним законом); земля передається на визначений строк.
Таким чином, вказані вище відмінності підтверджують, що оренда землі та земельний сервітут - різні за своєю правовою сутністю інститути земельного права, які не можуть бути ототожнені.
Договір земельного сервітуту за своєю природою, відповідно до чинного земельного законодавства, не є і не може бути прирівняним до договору оренди землі. До договору земельного сервітуту не може застосовуватись порядок укладення договору оренди землі, не може застосовуватись норма щодо обов`язкового проведення земельних торгів, оскільки порядок встановлення земельних сервітутів земельних торгів не передбачає.
При цьому, п. 1.4. Договору сторонами наголошено, що цей договір не є договором оренди земельної ділянки.
Окрім того, із матеріалів справи, вбачається, що до укладання оспорюваного прокурором правочину, сторони попередньо вчиняли дії, направлені на виникнення між ними саме сервітутних відносин, а не інших. В тому числі суд бере до уваги, вище згадану технічну документацію, яка виготовлена саме щодо встановлення меж частин земельних ділянок, що перебувають в постійному користуванні підприємства і на яку поширюється право земельного сервітуту ПрАТ "Томашгородський щебеневий завод".
Враховуючи вказане, апеляційний господарський суд погоджується із судом першої інстанції, що  укладений між відповідачами договір не є удаваним правочином в розумінні         ст. 235 ЦК України, оскільки відповідачі його виконують з дотриманням вимог чинного законодавства, підстави для визнання його недійсним відсутні.
Оскільки, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги про визнання недійсним Договору про встановлення земельного сервітуту від 27.04.2021 №1, то не підлягає до задоволення і похідна вимога про скасування рішення державного реєстратора.
Підсумовуючи усе наведене, суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Рівненської області від 30.06.2022 у справі №918/86/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури - без задоволення.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 30.06.2022 у справі №918/86/22 – без змін.
2. Справу № 918/86/22 надіслати Господарському суду Рівненської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "02" листопада 2022 р.

Головуючий  суддя                                                                      Петухов М.Г. 

Суддя                                                                                              Коломис В.В.

Суддя                                                                                              Саврій В.А.