ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року	Львів	Справа № 460/13706/21 пров. № А/857/11324/22	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідач –                                           Кушнерика М.П.,
суддів –                                                           Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адваката Ольховець Віктора Павловича на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі № 460/13706/21 (суддя Дорошенко Н.О., м.Рівне) за адміністративним  позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

                                                 ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиконання вимог п.1 Указу Президента України від 23.02.2022 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахувнні йому грошового забезпечення у період з 01.01.2003 року по 01.01.2008 року протиправною, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункуту 1 Указу Президента України від 23.02.2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за період з 01.01.2003 року по 01.01.2008 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити премію у відсотках визначених у наказах командира військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2003 року по 01.01.2008 року, з урахуванням вже виплачених сум; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громаднам втрати частини грошових доходів у зв`язку з проведедням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, нарахувти та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язкку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 01.01.2003 року по 01.01.2008 року. 
Позовні вимоги мотивує тим що, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Зазначає, що йому стало відомо, що військовою частиною протиправно не виконувалися вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", що вплинуло на розмір премії та в цілому на розмір грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.           
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повіністю.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив представник позивача – адвакат ОСОБА_2 , який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 проходив військову у Збройних Силах України, а отже, має право на отримання грошового забезпечення як військовослужбовець Збройних Сил України. Саме грошового забезпечення військовослужбовців стосувався п.1 Указу Презтдента від 23.02.2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осбі рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».           
      Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду – без змін. Вважає, що судом повно та об`єктивно досліджено обставини справи та дано юридичну оцінку.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.          
        Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Судом встановлено, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з серпня 2000 року.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 114 від 30.05.2008 майора ОСОБА_1 , помічника командира військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 26.05.2008 № 073 з військової служби у запас за пунктом 63 підпункт "в" (за станом здоров`я), вважати таким, що здав справи і посаду, виключити із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. З 30 травня 2008 року військовослужбовця виключити із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
07.09.2021 року позивач звернувся із запитом на отримання публічної інформації до військової частини НОМЕР_1 у якому просив надати довідки про його грошове забезпечення за період з серпня 2000 року по 30.05.2008 із зазначенням сум основних та податкових видів по кожному з складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць (в т.ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні. На вищевказаний запит військовою частиною НОМЕР_1 листом від 22.09.2021 № 525 надано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 2000-2008 роки про складові та розміри грошового забезпечення.
Вважаючи, що відповідачем було порушено пункт 1 Указу Президента України від 23.02.2002 № 173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", що мало наслідком заниження його грошового забезпечення за період з 01.01.2003 по 01.01.2008, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач підтвердив правомірність своїх дій в межах спірних правовідносин, виходячи з наступного.
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000 "Про внесення змін до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року № 925 "Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України" запроваджено з 1 липня 2000 року військовослужбовцям Служби безпеки України щомісячну надбавку у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).
Пунктом 1 Указу Президента України від 23.02.2002 № 173/2002 "Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", (далі - Указ № 173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку належало сплачувати військовослужбовцям з 01 січня 2003 року.          
Як вбачається з витягів з карток особового рахунку позивача, надбавка 100% грошового забезпечення виплачувалася починаючи з січня 2001 року. Крім того з серпня 2000  року по 01.01.2003 позивачу також виплачувалася надбавка 40% посадового окладу, встановлена Указом Президента України від 14 липня 1999 року № 847 «Про додаткові заходи щодо впорядкування грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України» (далі - Указ № 847). У подальшому Указ № 847 іншим Указом № 173/2002 (пункт 3) визнано таким, що втратив чинність у частині, що стосується військовослужбовців Військово-Морських Сил - з 01 липня 2002 року, інших військовослужбовців з 01 січня 2003 року.
З 01 січня 2008 року Указом Президента України від 18 грудня 2007 року № 1234/2007 «Про внесення змін до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України» упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» та Указ Президента України від 4 жовтня 1996 року № 925 "Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України" (далі – Указ № 925).
Оцінюючи твердження скаржника стосовно того, що Указ № 925 на військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 не розповсюджувався, та вказуючи, що мав право на отримання надбавки в розмірі 100% грошового забезпечення на підставі Указу № 173/2002 колегія суддів зазначає таке.          
Як встановлено судом, та пітверджено матеріалами справи, відповідно до витягів з карток особового рахунку ОСОБА_1 встановлено, що надбавка в розмірі 100% грошового забезпечення позивачу в 2000 році не виплачувалася; починаючи з січня 2001 року по грудень 2002 року включно така надбавка виплачувалася та була обрахована як 100% від окладів грошового забезпечення позивача (за військовим званням та посадового окладу) та надбавки за вислугу років.          
       Суд апеляційної інстанції зазначає, що у вищевказаному періоді  ( з січня 2001 року по грудень 2002 року, який не є спірним в межах цієї справи) позивач під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 отримував грошове забезпечення за нормами і в розмірах, установлених Указом № 925, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, для військовослужбовців Служби безпеки України, у тому числі й надбавку в розмірі 100% від грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).                    
          Згідно з Указом № 173/2002 надбавка у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), підлягала до виплати лише з 01.01.2003.                    
          Колегія суддів погоджується з виновками суду першої інстанції, що в спірному періоді військовослужбовець мав право на отримання спірної надбавки як військовослужбовець Служби безпеки України, або як військовослужбовець, який не є військовослужбовцем Служби безпеки України, Управління Державної охорони України, суддею військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовцем строкової військової служби. В будь-якому разі, військовослужбовцю така надбавка належала до нарахування та виплати лише одна, з урахуванням фактичного відомчого підпорядкування військової підрозділу за місцем проходження служби.          
          Колегія суддів зазначає, що спірна надбавка як для військовослужбовців Служби безпеки України, так і для інших військовослужбовців була встановлена в однаковому відсотковому розмірі та підлягала обчисленню з одних і тих самих складових грошового забезпечення, а саме: 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).          
          Виплата позивачу надбавки у розмірі 100% в період з 01.01.2003 по 01.01.2008 пітверджується матеріалами справи та відповідає приписам як Указу Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, так і Указу № 173/2002.          
          Апеляційний суд вважає що висновки суду першої інстанції, дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача про те, що він вищевказану надбавку не отримував, позаяк такі аргументи не відповідають обставинам справи та спростовуються матеріалами справи. За таких обставин задоволення позовних вимог фактично матиме наслідком неправомірну подвійну виплату позивачу однієї й тієї ж надбавки: як військовослужбовцю Служби безпеки України - на підставі Указу № 925, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, а також як іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління Державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовців строкової військової служби) - на підставі Указу № 173/2002.          
          Також, дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції оскільки матеріалами справи не підтверджується факт ненарахування та невиплати позивачу надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) в період з 01.01.2003 по 01.01.2008, суд також вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за спірний період премію, оскільки така позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).          
          Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», колегія суддів зазначає таке.          
          Статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).          
          Відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року № 159, визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.          
          Пунктом 4 Порядку передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.          
          Оскільки матеріалами судової справи не підтверджується порушення відповідачем встановлених строків виплати позивачу нарахованих доходів, а доводи позивача щодо заниження його грошового забезпечення, у тому числі в частині виплати премії, внаслідок невиплати надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для виплати компенсації позивачу.          
          Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.                           Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).          
          Згідно з пунктом 1 Порядку № 44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).          
          Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".          
          Аналіз наведених вище норм Порядку № 44 дає підстави дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.          
          Колегією суддів не встановлено заниження відповідачем грошового забезпечення позивача внаслідок невиплати надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) та премії.          
          Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з виновками суду першої інстанції, що підстави зобов`язання відповідача виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відсутні.          
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Окрім цього, колегія суддів, окремо обумовлює ту обставину, що спірні правовідносини передбачають строки звернення до суду, а, відтак, позивач лише в 2021 році звернувся до суду про порушення його права в період з 2003 по 2008 роки, тобто через 13 років, що свідчить про недотримання ним строку звернення до суду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.          
       Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
                    
            Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд, -

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адваката Ольховець Віктора Павловича – залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі № 460/13706/21, - без змін.           

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.   

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула