ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року	Львів	Справа № 380/2548/22 пров. № А/857/14342/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року, ухвалене суддею Коморним О.І. у м.Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного повадження у справі №380/2548/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                      ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2022 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Львівській області, у якому просив визнати протиправними дії, які полягають у відмові у наданні запитуваних документів, та зобов`язати надати відповідь на інформаційний запит у вигляді: документу, яким працівниками ДФС було повідомлено ФОП ОСОБА_1 про наявність боргу у 10 грн.; документи (акти) документальних перевірок діяльності ФОП ОСОБА_1 , у разі відсутності таких документів - чітко зазначити про їх відсутність.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління ДПС у Львівській області повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 04.01.2022 та надати достовірну, точну та повну інформацію, що запитувалася згідно із запитом на публічну інформацію від 04.01.2022. В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм, якими визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку; надання інформації щодо облікування за позивачем згідно інтегрованих карток платника заборгованості зі сплати єдиного внеску та опису дій, які вживались контролюючим органом з метою її стягнення.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) громадянин України, зареєстрований як фізична особа-підприємець.
04.01.2022 ОСОБА_1 звернувся до Державної податкової служби України із запитом на отримання публічної інформації в якому просив надати інформацію:
1)документ, яким працівниками ДФС було повідомлено ФОП ОСОБА_1 про наявність боргу у 10 грн;
2)надати документи (акти) документальних перевірок діяльності ФОП ОСОБА_1 .
В запиті також зазначено, що у разі, якщо такі документи відсутні, просить у відповіді на інформаційний запит чітко зазначити про відсутність таких документів.
Державна податкова служба України листом № 65/ЗПІ/99-00-13-03-10 від 13.01.2022 повідомила ОСОБА_1 про те, що відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» надіслала запит на отримання публічної інформації за належністю до Головного управління ДПС у Львівській області для розгляду згідно із чинним законодавством.
Головне управління ДПС у Львівські області листом № 14/ЗПІ/13-01-13-03-09 від 19.01.2022 надало відповідь на запит ОСОБА_1 . Цим листом відповідач повідомив, що відносини у сфері державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регулюється виключно Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI. Зазначено, що ОСОБА_1  перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області та з 20.09.2016 у зв`язку із зміною податкової адреси, перейшов на облік в Головне управління ДПС у Львівській області. Також проінформовано, що Головним управління ДПС у Львівській області сформовано податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-15181-17 від 18.10.2021, яка отримана ОСОБА_1 21.10.2021.
Позивач, вважаючи надану Головним управлінням ДПС у Львівській області листом №14/ЗПІ/13-01-13-03-09 від 19.01.2022 відповідь такою, що не відповідає суті запиту і вважається неправомірною відмовою в наданні інформації відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону Україні «Про доступ до публічної інформації» та порушує право позивача на інформацію в частині ненадання достовірної, точної та повної інформації на свій запит від 04 січня 2022 року, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Суд зауважив, що Головним управлінням ДПС у Львівській області не надано документ, яким підтверджено повідомлення працівниками ДФС ФОП ОСОБА_1 про наявність боргу у 10 грн та не надано акти документальних перевірок діяльності ФОП ОСОБА_1 . Більш того, в листі також не зазначено, що такі документи відсутні, а в наданому Головним управлінням ДПС у Львівській області відзиві взагалі відсутнє посилання на спірні правовідносини, щодо надання публічної інформації на інформаційний запит ОСОБА_1 , а йде мова та посилання виключно на Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Частиною 2 статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом № 2939-VІ, метою якого є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
В розумінні частини 1 статті 1 Закону № 2939-VІ публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII право на інформацію забезпечується створенням механізму реалізації права на інформацію.
Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини 1статті 3 Закон № 2939-VI).
Доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію (частина 2 статті 5 цього ж Закону).
Статтею 12 Закону №2939-VІ визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;                                     2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені устатті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно іззакономчи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Відповідно до статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон №2939-VI, який підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.
У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що аналіз цього визначення та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого устатті 13 Закону № 2939-VІ, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях: уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини 1статті 13 Закону № 2939-VІ); інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (пункт 2 частини 1статті 13 Закону №2939-VІ); інформація, пов`язана з виконанням особами делегованих повноважень суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (пункт 3 частини 1 статті 13 Закону №2939-VІ); інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб`єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (пункт 4 частини 1статті 13 Закону № 2939-VІ); інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (частина 2 статті 13 Закону № 2939-VІ).
Проте, аналізуючи наведені положення Закону № 2939-VI в контексті цього спору, суд апеляційної інстанції зауважує, що розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.
Також системний аналіз норм Закону №2939-VІ дає підстави для висновків, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.
Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2020 року у справі 120/3930/19-а.
Згідно з пунктом 3 частини 4 статті 22 Закону № 2939-VІ у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу відмови.
За правилами передбаченими частиною 1 та 2 статті 6 Закону № 2939-VІ інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно дозакону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Відповідно до приписів ч.7 ст.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Статтею 22 Закону №2939-71 визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2)інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті б цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Слід зазначити, що законодавством визначено виключний перелік підстав, за наявності яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту та передбачено обов`язкові реквізити такої відмови, зокрема, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу відмови.
Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №826/12540/17, від 28 квітня 2020 року у справі №820/4260/17, від 27 серпня 2021 року у справі № 640/9835/20.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація не може бути одержана у такому вигляді, у якому її просить надати запитувач, не може вважатись правомірною відмовою в наданні інформації.
Судом слушно зауважено, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Пунктом 3-1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що податкові органи - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його територіальні органи.
Таким чином, Головне управління ДПС у Львівській області є суб`єктом владних повноважень, який відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» здійснює адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та володіє інформацією, що запитувалася ОСОБА_1 в інформаційному запиті.
Тобто, позивач у порядку, визначеному Законом, є запитувачем інформації та наділений правом одержувати публічну інформацію, яка знаходиться у володінні відповідних розпорядників, а Головне управління ДПС у Львівській області як розпорядник інформації  відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ є носієм обов`язку не лише вести облік публічної інформації, а й надавати таку інформацію за запитами.
Так, зі змісту відповіді відповідача на запит слідує, що відносини у сфері державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регулюється виключно Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI. Зазначено, що ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області та з 20.09.2016 у зв`язку із зміною податкової адреси, перейшов на облік в Головне управління ДПС у Львівській області. Також запитувача інформації повідомлено, що Головним управління ДПС у Львівській області сформовано податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-15181-17 від 18.10.2021, яка отримана ОСОБА_1 21.10.2021.
Водночас судом наголошено, до зазначеної відповіді не додано документ, яким підтверджується, що працівники ДФС повідомили ФОП ОСОБА_1 про наявність боргу у 10 грн та не додано акти документальних перевірок діяльності ФОП                        ОСОБА_1 , а також у разі відсутності таких документів не повідомлено про це заявника.
З огляду на викладене, відповідачем було надано на запит позивача неповну інформацію на запит від 04.01.2022 без наведення вмотивованих підстав її ненадання.
Наведені обставини враховані судом першої інстанції при перевірці законності та обґрунтованості дій відповідача на відповідність критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України, та стосовно наявності підстав для визнання їх протиправними.
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстації погоджується із висновками суду першої інстанції, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є визначення відповідачу зобов`язання повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання інформації ві 04.01.2022 та за наслідком його розгляду надати достовірну, точну та повну запитувану інформацію.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.
Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі №380/2548/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний