Постанова
Іменем України
 
21 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 335/2712/20
провадження № 61-10941св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1
відповідач - акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»,
третя особа - первинна організація профспілки металургів і гірників України «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2021 року в складі судді Калюжної В. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року в складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Кухара С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (далі - АТ «ЗВАК», третя особа - Первинна організація профспілки металургів і гірників України «ЗВАК» про визнання незаконним і скасування наказу, зобов`язання оформити звільнення з роботи за власним бажанням, стягнення заробітної плати, компенсації при звільненні, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що з 01 липня 2019 року вона займала посаду начальника адміністративно-господарського відділу підрозділів підпорядкування генерального директора АТ «ЗВАК», а також була обрана заступником голови Первинної організації профспілки металургів і гірників України АТ «ЗВАК». Наказом керівника підприємства від 28 січня 2020 року   № ЗАлК-20-71008/02а позивача було відсторонено від роботи на час проведення службового розслідування з 28 січня 2020 року до 27 лютого 2020 року, як наслідок - доступ до робочого місця відстороненим працівникам на час відсторонення був дозволений лише за розпорядженням в.о. генерального директора АТ «ЗВАК». Із вказаним наказом позивача було ознайомлено під підпис та їй було надано його копію, після чого повідомлено, що до особливого розпорядження керівника підприємства вона відстороняється від роботи і її перепустку на територію AT «ЗВАК» заблоковано.
29 січня 2020 року позивача було запрошено з`явитися на роботу для передання службової документації, а 30 січня 2020 року її зустріли на вході (прохідній) до AT «ЗВАК» і працівник підприємства провів її поруч з турнікетом для проходу на територію підприємства за своєю перепусткою, оскільки перепустка позивачки була заблокована. Після цього позивачем у службовому кабінеті у присутності чотирьох працівників підприємства було передано службові документи та ключі від її кабінету, сейфу, архівів та ящика вхідних заявок відповідальній особі, про що було складено відповідний письмовий акт приймання-передачі документів від 30 січня 2020 року.
Не погоджуючись із відстороненням від роботи, позивач у період вимушеного очікування звернулась із письмовими скаргами до контролюючих органів, зокрема, виступила ініціатором і підписантом колективної скарги відсторонених від праці співробітників AT «ЗВАК» до головного управління Держпраці в Запорізькій області та Запорізької обласної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України. У скарзі зазначалося про порушення керівником AT «ЗВАК» трудового і пенсійного законодавства, зокрема необґрунтовано відсторонено працівників від функціональних обов`язків, а також про тиск з боку роботодавця на відсторонених працівників з метою їх нібито добровільного звільнення та незаконні звільнення окремих відсторонених працівників за начебто допущені прогули.
28 лютого 2020 року по закінченню її відсторонення від виконання функціональних обов`язків позивач прибула до входу на територію                  АТ «ЗВАК», щоб приступити до роботи, однак, її електронна перепустка була заблокована і працівники служби охорони повідомили їй про відсутність розпоряджень керівника щодо її пропуску на територію підприємства. Їй не було надано будь-яких пояснень щодо не допуску до роботи, і її спроби встановити причини цього та зв`язатися із керівництвом підприємства виявилися марними. Того ж дня позивачем було направлено письмову заяву керівнику підприємства про звільнення її з роботи з 28 лютого 2020 року за власним бажанням, на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України - у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, зокрема: невиплатою заробітної плати від підприємства більше, ніж за місяць та фактичний не допуск до роботи з 08-00 год 28 лютого 2020 року без пояснення причин. Позивачем у заяві було висунуто вимоги про видачу трудової книжки і копії наказу про звільнення, виплату заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України. Також позивачем направлено письмову заяву про видачу довідки про роботу. На зазначені заяви відповідачем не було надано жодної відповіді, а поштове відправлення було повернуто позивачу з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
05 березня 2020 року позивач отримала заробітну плату у розмірі 12 312,20 грн на банківську картку.
23 березня 2020 року позивачем було отримано відповідь Запорізької обласної організації профспілки металургів і гірників України на колективну скаргу, подану працівниками АТ «ЗВАК», з якої позивачу стало відомо, що     14 лютого 2020 року наказом керівника АТ «ЗВАК» її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (за прогул). Проте, на засідання Первинної організації профспілки металургів і гірників України «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» позивача з приводу її звільнення запрошено не було, трудову книжку та копію наказу про звільнення їй не надано.
Позивач була змушена звернутися до суду з цим позовом та просила суд: визнати незаконним і скасувати наказ відповідача про звільнення її за ініціативою роботодавця згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з 14 лютого 2020 року та визнати недійсним запис про таке звільнення у трудовій книжці; зобов`язати відповідача оформити наказ про звільнення позивача з роботи з 28 лютого 2020 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України - за власним бажанням внаслідок невиконання роботодавцем законодавства про працю; стягнути з відповідача на її користь заборгованість з розрахунку при звільненні у розмірі 12 312,20 грн, компенсацію при звільненні за порушення законодавства про працю у розмірі 33 737,55 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 29 лютого 2020 року по день ухвалення рішення суду, який станом на день подання позову становив 14 032,41 грн; стягнути на її користь понесені судові витрати.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» від 14 лютого 2020 року № 02-241 о/к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника адміністративно-господарського відділу ППГД АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» за прогул згідно пункту 4  частини першої статті 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративно-господарського відділу ППГД АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»; стягнено з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 лютого 2020 року до 01 лютого 2021 року включно в сумі 145 001,57 грн; у решті відмовлено у задоволенні позовних вимог; вирішено питання про розподіл судових витрат; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що відповідно до наказу № 02-241 о/к від 14 лютого 2020 року щодо звільнення позивача підставами для його винесення були встановлені обставини відсутності ОСОБА_1 на роботі без поважних причин з         29 січня 2020 року до 12 лютого 2020 року включно, з посиланням на відповідні акти. Разом з цим, судами встановлено, що доказів на підтвердження відсутності позивача без поважних причин на роботі, відповідачем не надано. Судами встановлено, що на підставі наказу від          28 січня 2020 року     ОСОБА_1 фактично було відсторонено від роботи, шляхом блокування її перепустки та обмежено доступ на територію підприємства. Таким чином, неявка ОСОБА_1 на роботу та невиконання своїх обов`язків в період часу з 29 січня 2020 року по день звільнення була обумовлена поважною причиною, а саме, виконанням розпорядження керівника АТ «ЗВАК». Також судами установлено відсутність згоди первинної профспілкової організації на звільнення позивача. Крім того, оскаржуваний наказ про звільнення позивача не містить відомостей про дату, з якої позивача звільнено із займаної посади. Враховуючи встановлені обставини, суди вважали, що звільнення   ОСОБА_1 з роботи, у зв`язку з прогулом відбулось з порушенням чинного законодавства, наказ про звільнення є безпідставним та незаконним, а отже право позивача в цьому випадку підлягає захисту шляхом визнання незаконним і скасування наказу від 14 лютого 2020року про звільнення позивача та поновлення її на роботі. Разом із цим, також підлягав стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Інші позовні вимоги визнані судами необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені згідно фактичних обставин справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2021 року  в. о. генерального директора АТ «ЗВАК» - Ляшенко Д. М. надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого  2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня                2021 року, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 08 вересня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на рішення Орджонікідзевського районного суду        м. Запоріжжя від 01 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення позивача є законним, оскільки вона була відсутня  на роботі без поважних причин, позивача від роботи не відсторонювали, щоб вона не мала змогу працювати. Суди розглянули та задовольнили позовні вимоги позивача, які вона не заявляла. Разом із цим, відмова первинної профспілкової організації в наданні згоди на звільнення позивача є недостатньо мотивованою, а тому суди помилково взяли її до уваги. Також заявник вказує на помилковість нарахованої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який було стягнуто на користь позивача. Суди у даній справі не надали належної оцінки всім доказам у справі.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Позиції інших учасників 
У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. У зв`язку із цим просив суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів - без змін.
Фактичні обставини, встановлені судами 
ОСОБА_1 01 липня 2019 року була прийнята на посаду начальника адміністративно-господарського відділу підрозділів підпорядкування генерального директора АТ «ЗВАК». 
Наказом в.о. генерального директора АТ «ЗВАК» № № ЗАлК-20-71008/02а  від 28 січня 2020 року «Про проведення службового розслідування та відсторонення від виконання обов`язків» було створено і затверджено комісію, яку зобов`язано провести службове розслідування, щодо фінансово-господарської діяльності на АТ «ЗВАК» за період з 05 березня 2019 року до    27 січня 2020 року у строк з 28 січня 2020 року до 27 лютого 2020 року, із подальшим оформленням його результатів відповідним актом.
На період проведення службового розслідування відсторонено від виконання функціональних обов`язків працівників, які безпосередньо пов`язані із виконанням керівних, адміністративних та господарсько-розпорядчих функцій на підприємстві, серед яких, зокрема зазначено начальника адміністративно-господарського відділу АТ «ЗВАК» Апалькову Л. Л., та яким дозволено з 29 січня 2020 року доступ на територію підприємства тільки з дозволу члена дирекції в.о. генерального директора АТ «ЗВАК» Кізілова С. А.
Наказом № 02-241 о/к від 14 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника адміністративно-господарського відділу ППГД АТ «ЗВАК», за порушення трудової дисципліни, а саме, за прогул, на підставі пункту 4 частини першої  статті 40 КЗпП України.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України вказано, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 3 роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
Робочим місцем працівника вважається певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходитися) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків. Прогулом необхідно вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим робочим місцем за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом.
Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Відповідно до наказу № 02-241 о/к від 14 лютого 2020 року щодо звільнення позивача, підставами для його винесення були встановлені обставини відсутності ОСОБА_1 на роботі без поважних причин з 29 січня 2020 року до 12 лютого 2020 року включно, з посиланням на відповідні акти.
Суди встановили, що в позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що її звільнення було незаконним, оскільки фактично роботодавець не допускав її до роботи з 29 січня 2020 року до 28 лютого 2020 року шляхом видання наказу про відсторонення від роботи, блокував електронну перепустку та обмежив у такий спосіб її можливість фізично потрапити на робоче місце. Факти блокування ОСОБА_1 електронної перепустки та не допуск до роботи відповідачем у ході розгляду справи не були спростовані належними доказами, які у свою чергу підтверджені в ході судового розгляду.
ОСОБА_1 , доступ якої на робоче місце було обмежено, після 29 січня 2020 року та до дня звільнення не отримувала розпорядження керівництва підприємства повернутись до виконання своїх службових обов`язків. Про це також свідчить той факт,  що у відповідний період часу відповідач не вживав заходів для з`ясування причин неявки позивача на роботу.
Таким чином, неявка ОСОБА_1 на роботу та невиконання своїх обов`язків в період часу з 29 січня 2020 року по день звільнення була обумовлена поважною причиною, а саме виконанням розпорядження керівника АТ «ЗВАК» - наказу від 28 січня 2020 року, за яким ОСОБА_1 фактично було відсторонено від роботи, шляхом блокування її перепустки обмежено доступ на територію підприємства.
Разом з цим, доказів на підтвердження відсутності позивача саме без поважної причини на роботі, відповідачем суду не надано.
Таким чином, звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України правильно визнано судами незаконним, оскільки не встановлено відсутність позивача на роботі у відповідний період часу без поважної причини.
Аргументи касаційної скарги про те, що фактично ОСОБА_1 не була відсторонена від роботи, а в наказі від 28 січня 2020 року не вказано про необхідність письмового розпорядження в.о. генерального директора для прибуття на робоче місце, є безпідставними, оскільки в наказі вказано саме про те, що низку працівників підприємства, зокрема, ОСОБА_1 відсторонено від виконання функціональних обов`язків, а доступ на територію підприємства можливий виключно за умови особистого дозволу в.о. генерального директора. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 в період відсторонення від посадових обов`язків з 29 січня 2020 року до 28 лютого 2020 року                  в.о. генерального директора АТ «ЗАЛК» було оформлено дозвіл на доступ на територію підприємства, а конкретно до робочого місця позивача.
Частиною першою статті 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Відповідачем не було надано доказів узгодження або отримання згоди профспілкової організації на звільнення позивача. Натомість, на виконання ухвали суду першої інстанції від 11 листопада 2020 року Запорізькою обласною організацією ПМГУ надано копію постанови Президії обласної ради № П-6/2 від 01 грудня 2020 року та протокол зборів ПП ПМГУ «ЗВАК» № П-3 від 23 листопада 2020 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із грубим порушенням роботодавцем законодавства про працю.
Доводи касаційної скарги щодо рішення первинної профспілкової організації недостатньо мотивоване, а тому його не слід враховувати, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються його змістом. Разом із цим, дана обставина не спростовує факту незаконності звільнення позивача за прогул буз поважних причин, оскільки позивач була відсутня на роботі з поважної причини (відсторонення від роботи). 
Суди встановили, що спірний наказ виконуючого обов`язки генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» № 02-241 о/к від 14 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника адміністративно-господарського відділу ППГД АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» не містить відомостей про дату, з якої позивача звільнено із займаної посади.
За частиною першою статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
З огляду на такий зміст даної норми та встановлені фактичні обставини у цій справі, суди зробили правильний та обґрунтований висновок про те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи, у зв`язку з прогулом відбулось з порушенням трудового законодавства, наказ про звільнення є безпідставним та незаконним, а отже право позивача в цьому випадку підлягає захисту шляхом визнання незаконним і скасування наказу № 02-241 о/к від 14 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та поновлення позивача на роботі.
За частиною третьою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Предметом розгляду у даній справі є законність прийнятого відповідачем рішення про звільнення позивача, а оскільки обставини правильності формулювання причини звільнення позивача, викладені у оскаржуваному наказі, не є предметом розгляду у даній справі, суди правильно вказали на необґрунтованість позовної вимоги про зобов`язання відповідача оформити наказ про звільнення позивача з роботи з 28 лютого 2020 року, на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (за власним бажанням, внаслідок невиконання роботодавцем законодавства про працю і внести відповідний запис до трудової книжки). Натомість внесення заявлених змін до змісту визнаного судом незаконним наказу про звільнення суперечить висновку про чинність самого документу, який судами визнано таким, що підлягає скасуванню. При цьому,  рішення суду першої інстанції у відповідній частині позивачем не оскаржене.
У касаційній скарзі скаржник посилається на порушення судами норм процесуального права - судами ухвалено рішення щодо не заявлених позивачем та фактично відсутніх позовних вимог.
Колегією суддів Верховного Суду відхиляються зазначені доводи з огляду на те, що враховуючи фактичні обставини спірних правовідносин, обраний судами спосіб захисту трудових прав позивача шляхом визнання її звільнення відповідачем незаконним і поновлення її на роботі узгоджується із змістом статті 235 КЗпП України, є обґрунтованим і справедливим у даному випадку.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Пунктом 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р.   № 100, визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Розмір середньоденного заробітку становить 668,21 грн, що підтверджується довідкою про дохід від 13 травня 2020 року. Загальна сума середнього заробітку за період з 29 лютого 2020 року (наступний день після звільнення) до 01 лютого 2021 року (день ухвалення даного рішення суду), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 145 001,57 грн (668,21 грн (середньоденний дохід) х 217 (робочих днів за час вимушеного прогулу).
Визначена судами сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 145 001,57 грн є обґрунтованою, а доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують правильність її нарахування або помилковість такої суми.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку, та як наслідок - ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.
Тотожні висновки щодо застосування норм трудового права у подібних спірних правовідносинах викладені також у постанові Верховного Суду від  04 жовтня 2021 року в справі справа № 336/1368/20.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, встановвши належним чином дійсні обставини у справі на підставі наданих доказів, дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),
Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обгрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі  у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).
Оскаржені рішення відповідають зазначеним вимогам.
З підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.
Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами наявних в матеріалах справи доказів не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що судами були ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.
Доводи, зазначені заявником у його касаційній скарзі, в цілому є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд вважає, що відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, і при цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Колегія суддів також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Аргументи касаційної скарги про те, що суди не встановили обставини у справі, не надали належної оцінки доказам, висновків судів не спростовують, на законність рішень судів першої та апеляційної інстанції не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Проаналізувавши рішення судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного судум. Запоріжжя від 01 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко       С. О. Карпенко       В. А. Стрільчук