УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/994/22 Головуючий у 1-й інст. Сусловець М.Г. 
Категорія 66 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:   Григорусь Н.Й.,
суддів: Галацевич О.М., Микитюк О.Ю., 
за участю секретаря судового засідання Бірюченка Д.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/994/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 червня 2022 року, ухвалене суддею Сусловцем М.Г. у м. Новоград-Волинському (повний текст виготовлено 13 червня 2022 року),
в с т а н о в и в:
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що на підставі договору дарування від 25 серпня 2016 року йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2021 року.
Будучи зареєстрованою за вказаною адресою, відповідач ОСОБА_2 у квартирі не проживає без поважних причин з 21 червня 2020 року, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не бере. 
Позивач вказав, що оскільки факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження та користування своїм майно, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове – про задоволення позову в повному обсязі. 
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що районним судом безпідставно не взято до уваги акти обстеження від 29 січня 2021 року, 16 березня 2021 року, 01 лютого 2022 року, складені депутатом Новоград-Волинської міської ради Махновецьким О.П., оскільки, на думку представника скаржника, вони не відносяться до організаційно-розпорядчої документації і вимоги щодо таких документів, які оформлюються на бланках, виготовлених відповідно до вимог Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 55 від 17 січня 2018 року та не повинні містити реєстраційного індексу та дату реєстрування. Разом з тим суд першої інстанції не конкретизував норми закону, які порушені депутатом ОСОБА_4 при складенні вказаних актів.
Безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи скаржник вважає доводи суду про те, що внаслідок задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_5 будуть позбавлені житла, яке їм належить, оскільки іншого житла на праві власності вони не мають. Проте, відповідач ніколи не була власником квартири АДРЕСА_1 . 
Скаржник зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суд фактично втрутився у право власності позивача, яке захищене Конституцією України та позбавив його можливості на реалізацію житла. 
Також вважає помилковим посилання районного суду на постанову Великої Палати Верховного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, а також ст.ст. 109, 114, 116 ЖК України та вказав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживають за іншою адресою: АДРЕСА_2 . 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що вважає доводи скаржника безпідставними. Зокрема, зазначила, що наявність актів депутата міської ради щодо обстеження спірної квартири не є підставою для задоволення позову. Наголосила також на створення позивачем їй із неповнолітньою донькою перешкод у доступі до квартири за місцем реєстрації, що порушує їх права. На думку відповідача, звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку з цим просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
В судовому засіданні  представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21 квітня 2007 року між 26 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Білокоровицькою сільською радою Олевського району Житомирської області, актовий запис № 3 (а.с. 15).
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 грудня 2015 року (а.с. 8).
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 08 квітня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 15).
У матеріалах справи міститься копія претензії ОСОБА_1 від 28 січня 2022 року до ОСОБА_2 , з вимогою до відповідача до 14 лютого 2022 року знятись з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою та попередженням про звернення до суду з відповідним позовом у разі невиконання нею вказаної умови (а.с. 16). Відомостей щодо отримання даної претензії відповідачем суду не надано.
Згідно відповіді Відділу ведення реєстру територіальної громади Центру надання адміністративних послуг Новоград-Волинської міської ради Житомирської області № 399 від 24 лютого 2022 року на заяву ОСОБА_1 від 22 лютого 2022 року, останньому відмовлено у розгляді заяви щодо зняття з реєстрації місця проживання особи за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 301334082, № 301334286 від 16 травня 2022 року відомості щодо право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в реєстрах відсутні (а.с. 31, 32). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки іншого житла відповідач на праві власності не має, тому проживання тривалий час ОСОБА_2 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_5 у спірній квартирі, є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Апеляційний суд з такими висновками погоджується у зв`язку з наступним.
Згідно  ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.
Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України  кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України  правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
В частині першій ст. 321 ЦК України  зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Так на підтвердження позовних вимог позивач долучив до матеріалів справи складені депутатом Новоград-Волинської міської ради Махновецьким О.П. акти від 29 січня 2021 року, 16 березня 2021 року, 01 лютого 2022 року про те, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ; ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за місцем реєстрації не проживають з 21 червня 2020 року (а.с. 10-12). Проте, до вказаних документів суд ставиться критично, оскільки вказані у актах особи в судовому засіданні на підтвердження викладених в актах обставин в якості свідків не були допитані та не попереджались судом про кримінальну відповідальність. Також позивачем не були доведені обставини про наявність у відповідача разом з донькою права на користування іншим житлом, враховуючи перебування сторін у шлюбі з 2007 року, тривалість проживання та користування спірною квартирою. Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки. 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства   (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи  з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності  у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Отже Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Разом з тим, позивачем у даній справі не надано суду жодних доказів щодо порушення відповідачем його прав та законних інтересів.
Таким чином, з урахуванням тих обставин, що позивачем не було доведено під час розгляду справи відсутність без поважних причин відповідача разом з дитиною з 21 червня 2020 року у спірній квартирі, наявність у неї іншого житла, врахувавши при цьому, що тривалість проживання відповідача у спірному помешканні є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок її житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, які були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 червня 2022 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді   

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2022 року.