КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                                   
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
12 грудня 2022 року                                                                         м. Київ                                                                                  
Унікальний номер справи № 753/11450/21  
Апеляційне провадження 22-ц/824/10584/2021 
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.
при секретарі Кролівець О.В.
 
сторони          
позивач                       ОСОБА_1 
 
відповідач                 Київська міська рада
 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду                         м. Києва від 21 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Лужецької О.Р., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання права власності,
 
в с т а н о в и в :
 
            у червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Київської міської ради, в якому просив визнати його та його матір ОСОБА_2 особами, які проживали зі спадкодавицею ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) понад п`ять років однією сім`єю до часу відкриття спадщини та визнати за ним право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 .
            В обґрунтування позову зазначав, що 30.12.2003 померла ОСОБА_3 , яка заповіту не залишила, у шлюбі не перебувала, дітей та інших близьких родичів не мала, а останні п`ять років до моменту смерті проживала з нимта його матір`ю ОСОБА_2 .
            Він вважав, що квартира АДРЕСА_1 належить його матері ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Косенко О.О.07.05.2002. 01.09.2020 він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно померлої, проте у видачі свідоцтва йому відмовлено, оскільки відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавиці ОСОБА_2 на дане нерухоме майно.
            Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 15.02.2021,залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 21.04.2021 у задоволенні його позову про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.
            У спірній квартирі на протязі п`яти років до дня смерті ОСОБА_3 разом із нею проживали та були зареєстровані він та його мати ОСОБА_2 . Вони  доглядали за ОСОБА_3 до смерті, вели разом з нею спільне господарство, організували обряд поховання.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.07.2022 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що він не звертався із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яка розглядається в окремому провадженні, а подав позов. Суд не вказав, що представник відповідача вважав позовні вимоги законними та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд не допитав свідків, обмежившись дослідженням їх усних пояснень.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2                         ст. 372 ЦПК України.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
            Судом першої інстанції встановлено, що 30.12.2003 померла ОСОБА_3 .
            За твердженням позивача померла ОСОБА_3 у шлюбі не перебувала, дітей та інших близьких родичів не мала.
            Відповідно до даних реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.06.1994, дублікат якого видано 31.07.2000.
            Відповідно до копії довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописки № 247 від 16.02.2007 у спірній квартирі проживає дві особи: ОСОБА_3 , з 17.01.1989, ОСОБА_2 , з 17.01.2001.
            З ксерокопії паспортів вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована у зазначеній квартирі з 17.01.2001, а ОСОБА_1 , з 22.04.2008.
            Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 27.02.2018 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 
            Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. від 01.09.2020 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно спадкодавця ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки останнім не надано документів, що посвідчують право власності спадкодавиця на таке майно.
            Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 15.02.2021,залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 21.04.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Пирятинської міської ради Полтавської області, Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_5 про визнання належності спадкового майна спадкоємиціта визнання права власності на спадщину відмовлено.
            Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог. Суд зазначив, що позивач посилається лише на докази, які виникли після смерті спадкодавця, а саме, на письмові свідчення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , однак дані письмові свідчення не є надійним джерелом фактів і не можуть підтверджувати будь-які обставини, оскільки свідки не допитувалися судом в порядку передбаченому статтею 230 ЦПК України. ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі ОСОБА_3 з 17.01.2001, а ОСОБА_1 через п`ять років після смерті останньої, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не охоплює п`ятирічний строк, як зазначено у позові.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1268 цього Кодексу, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.
За змістом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
            Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність усталених стосунків, взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї.
            За обставинами справи встановлено, що мати позивача                              ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належала ОСОБА_3  з 17.01.2001.
            ОСОБА_3  померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
            За життя ОСОБА_2 не зверталася до суду із позовом про встановлення факту проживання нею однією сім`єю з ОСОБА_3  та не ставила питання про визнання за нею права власності на спадкове майно (спірну квартиру).
            Відповідно до копії паспорта позивача за життя ОСОБА_3  він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а у спірній квартирі зареєстрований з 22.04.2008, тобто більше ніж через 5 років після смерті ОСОБА_3 .
            З копії розпорядження органу приватизації від 31.07.2000 № 5743-1 вбачається, що довіреність на отримання дубліката свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_3 видала на ім`я ОСОБА_9 , а не на ім`я позивача чи його матері.
            Матеріали справи не містять письмових доказів вселення до спадкодавця та проживання з нею не менш як п`ять років, про сплату комунальних платежів (відповідно до кількості проживаючих осіб), ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, спільного придбання майна у спільну сумісну власність, взаємних прав та обов`язків, купівлі майна для спільного користування тощо.
Відтак суд правильно встановив, що позивачем не надано доказів про те, що він чи його мати проживали із ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Суд надав оцінку поясненням свідків у сукупності з іншими доказами, а тому доводи в цій частині суперечать змісту рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд відмовив у встановленні юридичного факту, а він не заявляв такої вимоги є безпідставними. Перша вимога позивача у позовній заяві про визнання позивача та його матір особами, які проживали із  ОСОБА_3 однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини і є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення та який розглядається у позовному, а не в окремому провадженні, оскільки  від встановлення цього факту залежить вирішення питання про право позивача на спадкове майно, про що фактично і заявлено позов у даній справі.
Доводи апелянта про те, що суд не врахував, що відповідач визнав позов суперечать матеріалам справи, оскільки у відзиві представник Київської міської ради зазначив, що позивач зареєстрований у спірну квартиру через великий проміжок часу після смерті  ОСОБА_3 , а обставини, викладені у позовній заяві не відповідають дійсності та просив прийняти рішення згідно чинного законодавства.
У даній справі не може бути врахований відзив Київської міської ради, наданий у справі № 544/792/20 за позовом ОСОБА_1 до Пирятинської міської ради Полтавської області, Київської міської ради про визнання належності спадкового майна спадкоємцю та визнання права на спадщину, оскільки звертаючись до суду з таким позовом ОСОБА_1 стверджував, що спірна квартира  належить на праві власності його матері  ОСОБА_2   на підставі договору дарування від 07.05.2002.
            Разом з тим, з рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 15.02.2021 вбачається, що договір дарування від 07.05.2002, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є підробленим та не міг бути посвідчений приватним нотаріусом Косенко О.О., оскільки остання веде свою нотаріальну діяльність лише з 2004 року, а бланк, на якому виготовлено договір дарування використано 05.05.2005 як довіреність і рахується за приватним нотаріусом                    Котюк І.О.
            Позивач звернувся до суду з даним позовом після набрання рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 15.02.2021, яким серед іншого, відмовлено ОСОБА_1 і у визнанні за ним права власності на спірну квартиру в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_2 (дата набрання рішення законної сили 21.04.2021, дата подачі позову 07.06.2021) та будь - яким чином не зазначає, яким чином у нього з`явився сфальшований договір дарування.  
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови виготовлений 13.12.2022.

Головуючий                                                             Л. Д. Махлай 

 
Судді                                                                          О. В. Немировська

 
                                                                                               Т. І. Ящук