Постанова
Іменем України
 
30 листопада 2022 року
місто Київ
 
справа № 757/45446/21-ц
провадження № 61-6826св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у серпні 2021 року звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 
(далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення з банку на її користь грошових коштів за договором про депозитний вклад від 13 червня 2013 року № SAMDN8000735879535, а саме: суми вкладу у розмірі 17 000, 00 дол. США, 342, 79 дол. США - процентів за три місяці строку дії вкладу, 10 761, 96 дол. США - процентів за період після закінчення строку дії договору до 15 серпня 2021 року, 4 021, 27 дол. США - 3 % річних, 40 177 654, 39 грн - пені; а також грошових коштів за договором про депозитний вклад від 14 червня 2013 року № SAMDN8000735895353, а саме: суми вкладу у розмірі 15 000, 00 США, 9 485, 76 дол. США - процентів за період після закінчення строку дії договору до 15 серпня 2021 року, 3 557, 16 дол. США - 3 % річних, 35 438 572, 10 грн - пені, посилаючись на те, що у червні 2013 року сторони уклали зазначені договори, проте банк грошові кошти не повернув.
Стислий виклад позиції відповідача
АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на позовну заяву, а також клопотало про закриття провадження у справі.
Банк зазначив, що позивач не має порушеного права, відповідно немає будь-яких підстав вирішувати спір судом, оскільки позивач самостійно розірвала договори, що є предметом спору, а грошові кошти за ними перераховані на інші банківські рахунки, які не є предметом спору у цій справі.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою від 30 листопада 2021 року Печерський районний суд міста Києва закрив провадження у справі через відсутність предмета спору.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався положеннями пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Суд зазначив, що відповідач надав належні та допустимі докази відсутності предмета спору.
Постановою від 13 червня 2022 року Київський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до зазначеного суду, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок про наявність підстав для застосування пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, а висновки про відсутність предмета спору у цій справі є передчасними.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що наявність копій заяв від 17 вересня 2013 року, які не визнаються позивачем, не є безумовною та достатньою підставою, яка доводить відсутність предмета спору у цій справі, оскільки відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження опрацювання таких заяв банком, прийняття відповідного рішення щодо погодження розірвання договорів між сторонами та проведення перерахунку грошових коштів на інші рахунки позивача, на що посилається відповідач як на доказ виконання своїх зобов`язань і у зв`язку з цим відсутність предмета спору.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
АТ КБ «ПриватБанк» 20 липня 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2022 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року про закриття провадження у справі залишити в силі.
Визначення заявником підстав касаційного оскарження та узагальнений виклад доводів касаційної скарги
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підставу касаційного оскарження наведеного судового рішення те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9568св20), в яких визначені правила застосування судами пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.
На переконання заявника, висновки апеляційного суду не відповідають матеріалам справи, оскільки банк до суду першої інстанції надав належні та допустимі докази на підтвердження факту розірвання депозитних договорів та перерахування грошових коштів, які обліковувалися на відповідних депозитних рахунках, на інші рахунки позивача. Зазначив, що позивач не спростувала аргументи та докази щодо розірвання договорів у 2013 році на вимогу позивача.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 12 серпня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк».
За правилами частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідач АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 та у клопотанні про закриття провадження стверджував, що 17 вересня 2013 року ОСОБА_1 подала до банку дві заяви про розірвання договорів, які є предметом спору у цій справі, та повернення коштів (виплати у повному обсязі) вкладнику.
За твердженнями банку, договір від 13 червня 2013 року № SAMDN8000735879535 (рахунок №  НОМЕР_1 ) було розірвано вкладником 17 вересня 2013 року та грошові кошти у сумі 17 346, 47 дол. США, тобто залишок коштів станом на 17 вересня 2013 року, які були на рахунку №  НОМЕР_1 , переведено 17 вересня 2013 року на інший рахунок ОСОБА_1 - №  НОМЕР_2 зі здійсненням транзакції - «переведення коштів між своїми рахунками».
Договір від 14 червня 2013 року № SAMDN8000735895353 (рахунок №  НОМЕР_3 ) розірвано вкладником 17 вересня 2013 року, та грошові кошти у сумі 15 000, 00 дол. США, тобто залишок грошових коштів станом на 17 вересня 2013 року, які були на рахунку №  НОМЕР_3 , перераховано 17 вересня 2013 року на інший рахунок ОСОБА_1 - рахунок №  НОМЕР_4 зі здійсненням платежу «до вкладу договір № SAMDN80000737710238».
На підтвердження доводів, що у банку немає перед позивачем ОСОБА_1 заборгованості, відповідач надав довідки від 29 жовтня 2021 року, копії заяв ОСОБА_1 від 17 вересня 2013 року.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.
У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З урахуванням викладеного, неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Відповідно до правового висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, щозакриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.
Заявник наполягає на тому, що у справі, яка переглядається, на момент подання позову ОСОБА_1 вже був відсутній предмет спору, оскільки у 2013 році депозитні договори, за якими позивач просить стягнути грошові кошти, були розірвані за ініціативою вкладника.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що позивач заперечує проти обставин, на які посилався відповідач у відзиві та клопотанні про закриття провадження у справі, а тому такі обставини підлягали дослідженню та з`ясуванню судом з дотриманням засад змагальності сторін. Вирішуючи клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, суд першої інстанції повинен був з`ясувати, чи не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Потрібно враховувати, що, звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, позивач просила суд стягнути на її користь грошові кошти за відповідними договорами депозитного вкладу, що доводить невизнання позивачем факту врегулювання усіх спірних питань, що виникли у зв`язку з виконанням цих договорів, та підтверджує, що між сторонами договорів залишилися неврегульовані певні правові питання, а тому закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є неприпустимим.
Верховний Суд наголошує на тому, що скасування ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду не підтверджує обґрунтованість позову, такі обставини підлягають з`ясуванню судом з дотриманням принципів змагальності та диспозитивної цивільного процесу. Під час розгляду справи по суті відповідач вправі доводити належними та допустимими доказами виконання ним своїх зобов`язань за договорами депозитних вкладів - фактів повернення вкладнику грошових коштів у спосіб та на умовах, визначених сторонами у договорах. Спростування відповідачем обставин, на які посилається позивач у позові, та доведення своєї правової позиції у справі матиме наслідком відмову у задоволенні позову, і навпаки - доведеність позивачем факту порушення її прав на отримання грошових коштів у спосіб та розмірі, визначеними договорами депозитних вкладів, буде підставою для задоволення позовних вимог та захисту порушених прав позивача.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Підсумовуючи, Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Переглянувши у касаційному порядку оскаржену постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, з урахуванням того, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував, а суд касаційної інстанції, як зазначалося раніше, в силу вимог статті 400 ЦПК України не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Тож питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

                                                                                                          О. В. Ступак