Номер провадження: 22-ц/813/4229/22 
Справа № 521/2749/20
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В., 
за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лашкевича Дмитра Володимировича на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування шкоди, -

                                В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування шкоди.
Позов мотивований тим, що позивач працює понад 30 років лікарем, спеціалізується на ендокринології, дієтології, терапії та сімейній медицині.
14 лютого 2020 року позивачу стало відомо з веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1, який належить ОСОБА_2 , тобто особі, який створив технічну можливість та умови для поширення інформації, яка ставить під сумнів якість роботи позивача, як лікаря та її багаторічний стаж, порушує її честь, гідність та ділову репутацію, дана інформація містить особисті образи. Указана поширена інформація є відкритою, яка стала відома її пацієнтам та колегам. Позивач наполягала, що поширена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. 
За таких обставин позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену на веб-сайті ОСОБА_2 , та зобов`язати ОСОБА_2 видалити поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування шкоди за розповсюдження недостовірної інформації в загальному розмірі 52 970 гривень, яка складається з відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень, відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2 970 гривень. 
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Лашкевич Дмитро Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відмовляючи у позові про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення заявлених вимог посилаючись на те, що розміщена на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, інформація є оціночним судженням осіб, яка полягає у негативній оцінці роботи позивача, а тому не підлягає спростуванню. 
Крім того, суд вказав, що ОСОБА_1 не надала доказів належності веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачу ОСОБА_2 та у резолютивній частині позовної заяви взагалі не указала, яку саме інформацію необхідно спростувати.
Проте повністю погодитися з усіма такими обґрунтуваннями суду першої інстанції не можна.
З матеріалів справи вбачається, що:
- ОСОБА_1 працює лікарем та спеціалізується на ендокринології, дієтології, терапії та сімейній медицині;
- на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщена інформація, що стосується ОСОБА_1 , яка виражається, зокрема, у відзивах про позивача, як лікаря, яка може сприйматись негативно особами, які відвідали веб-сайт, доступ до якого є вільним.
Колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Частиною другою статті 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти.
З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.
Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі №523/9870/18-ц.
У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.
Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).
Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Виходячи зі змісту розміщеної на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1  інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, та зобов`язати відповідача видалити цю інформацію, як недостовірну, вбачається, що дана інформація полягає у негативних відзивах та коментарях невідомих осіб відносно професіоналізму, кваліфікації, організації роботи лікаря ОСОБА_1 , як ендокринолога та дієтолога, а також щодо доступності та ефективності призначеного лікарем ОСОБА_1 лікування, пропорційності рівня винагороди лікаря-дієтолога з огляду на призначене лікування та його ефективність, яка може сприйматись негативно особами, які відвідали веб-сайт, доступ до якого є вільним.
При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що розміщена на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1  інформація, роздруківки якої додані до позову, зміст яких аналогічний змісту інформації, яка наведена позивачем у позовній заяві і яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, є судженнями невідомих осіб-відвідувачів цього веб-сайту у вигляді залишених ними відзивах та коментарях, які полягають у негативній оцінці роботи позивача, як лікаря - ендокринолога та дієтолога в аспекті її професіоналізму, кваліфікації, організації роботи.
Таким чином, судження, які містяться у відзивах та коментарях на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, незважаючи на присутній в них контекст негативності відносно позивача, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості в силу того, що ці судження є оціночними і тому не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Доводи апеляційної скарги в цій частині рішення суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Разом з тим, відмовляючи у позові, суд, крім справедливого висновку про те, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною є оціночними судженнями, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, також послався в якості додаткової підстави відмови у позові на те, що  ОСОБА_1 не надала доказів належності веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачу ОСОБА_2 , а також обґрунтував відмову у позові тим, що у резолютивній частині позовної заяви позивач взагалі не указала, яку саме інформацію необхідно спростувати.
Проте з такими обґрунтуваннями колегія суддів погодитися не може.
Так, зі змісту позову, складовими частинами якого є мотивувальна та резолютивна частина вбачається, що позивач просить визнати всю наведену ним у мотивувальній частині інформацію, роздруківки якої додані до позову, такою, що є недостовірною та зобов`язати відповідача видалити її.
Тому виходячи з наведеного дане обґрунтування суду є помилковим і підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду.
Крім того, позивачем наведено достатньо відомостей і опублікованих статей, з яких вбачаються неодноразові посилання про причетність відповідача до веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 саме, як його власника.
Будь-яких спростувань від відповідача даних обставин у справі не міститься з огляду на те, що справу розглянуто в заочному порядку і ухвалено заочне рішення. При цьому відповідач не позбавлений права на оскарження заочного рішення в тому числі і щодо мотивів якими керувався суд.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 не оскаржував заочне рішення суду і в матеріалах справи відсутні його заперечення щодо належності йому веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1, висновок районного суду щодо недоведеності даних обставин належності відповідачу даного веб-сайту є передчасним і підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення, як додаткової підстави відмови у позові.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - зміні в мотивувальній частині щодо підстав та обґрунтувань відмови у позові відповідно до мотивувань, які наведені в цій постанові апеляційного суду. В іншій частині рішення слід залишити без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лашкевича Дмитра Володимировича - задовольнити частково.
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року в мотивувальній частині - змінити щодо підстав та обґрунтувань відмови в позові та викласти їх в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення суду - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 19.12.2022 року

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

               Судді:         А.П. Заїкін

О.В. Князюк