П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/302/22-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Богоніс Михайло Богданович 
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
06 вересня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Курка О. П.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового зобов`язання, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області в якому просив визнати незаконною та скасувати нараховану йому Головним управлінням заборгованість із земельного податку з фізичних осіб станом на 23.12.2021 у розмірі 141809,45 грн..
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,21 га із кадастровим номером 0510100000:01:131:0008 (а.с. 8).
Право власності виникло на підставі договору купівлі – продажу земельної ділянки № 413 від 04.05.2017 та зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35039901 від 04.05.2017.
Згідно витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Вінниці від 22.01.2021 встановлено, що нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки становить 3649533,60 грн (а.с. 66).
Після проведення перевірки відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлення зазначених вище обставин,  Головним управлінням ДПС у Вінницькій області прийнято податкові повідомлення – рішення про донарахування позивачу податкового зобов`язання із податку на землю у загальній сумі 145981,36 грн за період із 2018 по 2021 роки, а саме:
за 2018 рік згідно податкового повідомлення – рішення № 431-2404-0228 від 01.02.2021 в сумі 36495,34 грн;
за 2019 рік згідно податкового повідомлення – рішення № 432-2404-0228 від 01.02.2021 в сумі 36495,34 грн;
за 2020 рік згідно податкового повідомлення – рішення № 433-2404-0228 від 01.02.2021 в сумі 36495,34 грн;
за 2021 рік згідно податкового повідомлення – рішення № 434-2404-0228 від 01.02.2021 в сумі 36495,34 грн (а.с. 57).
Прийняті податкові повідомлення – рішення надіслані позивачу на його податкову адресу: АДРЕСА_1 та отримані 12.02.2021 (а.с. 57-зворот).
Посилаючись на необізнаність із фактом прийняття податкових повідомлень – рішень, представник позивача звернувся до ГУ ДПС у Вінницькій області із адвокатським запитом від 17.12.2021 та просив надати інформацію щодо нарахування земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:131:0008.
У відповідь на адвокатський запит відповідач листом від 23.12.2021 № 28468/6/02-32-24-03-11 повідомив представника позивача, що згідно даних інформаційної системи ГУ ДПС у Вінницькій області за платником ОСОБА_1 станом на 23.12.2021 числиться заборгованість із сплати земельного податку на суму 145809,45 грн (а.с. 9).
Не погоджуючись із нарахованою сумою податкового зобов`язання із земельного податку, позивач звернувся до суду та просив визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування ОСОБА_1 заборгованості по земельному податку з фізичних осіб та скасувати нараховану відповідачем заборгованість по земельному податку з фізичних осіб станом на 23.12.2021 у розмірі 145809,45 грн.
Ключовими підставами позову зазначено те, що ОСОБА_1 не являється фактичним власником земельної ділянки, а тому не є платником земельного податку та не вважається носієм податкового обов`язку сплачувати цей податок оскільки 14.07.2017 на земельну ділянку накладено арешт. До того ж рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2021 по справі № 127/14834/18, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 02.03.2022, визнано недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки № 413 від 04.05.2017 та скасовано рішення від 04.05.2017 про державну реєстрацію права власності позивача на неї.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до п. 7.1 ст. 7 ПК України, під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи: 7.1.1. платники податку; 7.1.2. об`єкт оподаткування; 7.1.3. база оподаткування; 7.1.4. ставка податку; 7.1.5. порядок обчислення податку; 7.1.6. податковий період; 7.1.7. строк та порядок сплати податку; 7.1.8. строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.
Правові відносини щодо нарахування та сплати плати за землю врегульовані зокрема ст. 269 – 287 ПК України. 
Згідно п.п. 269.1.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками плати за землю є платники земельного податку до числа яких належать власники земельних ділянок.
Об`єктом оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності (п.п. 270.1.1.1. п. 270.1 ст. 270 ПК України).
Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельної ділянки (п.п. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 ПК України).
Ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території встановлюються органами місцевого самоврядування (п. 284.1 ст. 284 ПК України)
Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік який починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (п. 285.1 – 285.2 ст. 285 ПК України).
Підставою для нарахування земельного податку є, в тому числі, дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п.п. «д» п. 286.1 ст. 286 ПК України).
За загальним правилом, власник земельної ділянки повинен самостійно задекларувати та сплатити земельний податок (п. 286.2 ст. 286 та п. 287.3 ст. 287 ПК України).
В іншому випадку, нарахування фізичним особам сум земельного податку проводиться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки, які надсилають платнику податку у порядку, визначеному    статтею 42    цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за встановленою формою (п. 286.5 ст. 286 ПК України). 
У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені    статтею 286    цього Кодексу, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (п. 287.9 ст. 287 ПК України).
При цьому, податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених    пунктом 102.1    статті 102 цього Кодексу (п. 287.10 ст. 287 ПК України).
Обов`язок сплачувати земельний податок виникає з дня виникнення права власності на земельну ділянку. 
У разі припинення права власності на земельну ділянку податок сплачується за фактичний період перебування землі у власності у поточному році (п. 287.1 ст. 287 ПК України).
Судом встановлено, що податковими повідомленнями – рішеннями № 431-2404-0228 від 01.02.2021, № 432-2404-0228 від 01.02.2021, № 433-2404-0228 від 01.02.2021 та № 434-2404-0228 від 01.02.2021 позивачу нараховано податок за землю за період із 2018 по 2021 роки у загальній сумі 145981,36 грн.
Об`єктом оподаткування земельним податком стала земельна ділянка площею 0,21 га із кадастровим номером 0510100000:01:131:0008, яка перебуває у власності позивача.
При цьому, оглянувши долучені до матеріалів справи відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які були актуальними на момент прийняття податкових повідомлень – рішень, суд встановив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,21 га із кадастровим номером 0510100000:01:131:0008. Право власності виникло на підставі договору купівлі – продажу земельної ділянки № 413 від 04.05.2017 та зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35039901 від 04.05.2017 (а.с. 8, 64-65).
Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відтак, підставою для нарахування позивачу земельного податку стали дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що узгоджується із нормою п.п. «д» п. 286.1 ст. 286 ПК України. 
Із внесених до Державного реєстру та актуальних на момент обчислення спірного податкового зобов`язання відомостей, контролюючим органом беззаперечно встановлено, що право власності на земельну ділянку яка стала об`єктом оподаткування зареєстровано за ОСОБА_1 .
Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав у порядку, передбаченому цим Законом. 
Відтак, оперуючи під час нарахування позивачу земельного податку актуальними відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач не мав повноважень та не міг ставити під сумнів їх достовірність, а тому повинен був їх враховувати при визначенні платника та інших елементів нарахованого позивачу земельного податку.
Базою оподаткування стала нормативна грошова оцінка земельної ділянки яка встановлена на підставі Витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Вінниці від 22.01.2021 (а.с. 66). 
При нарахуванні позивачу суми земельного податку контролюючий орган керуючись п. 284.1 ст. 284 ПК України, правомірно враховував ставки податку затверджені рішенням Вінницької міської ради від 27.06.2018 № 1231 (а.с. 60-63), що позивачем не заперечується.
Як зазначалося, податкове зобов`язання із земельного податку нараховане позивачу за період із 2018 по 2021 рік згідно рішень контролюючого органу прийнятих 01.02.2021.
Згідно п. 102.1 ст. 102 ПК України, контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання    податкової декларації, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
Відповідно до п. 286.2 ст. 286 ПК України, платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за встановленою формою.
Отже, враховуючи, що граничний строк декларування земельного податку за 2018 рік спливав 20 лютого 2019 року, відповідачем нараховано позивачу спірні суми грошових зобов`язань на підставі рішень від 01.02.2021 в межах строків, встановлених п. 102.1 ст. 102 ПК України.
За загальним правилом, нарахування фізичним особам сум земельного податку проводиться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки, у спосіб прийняття податкових повідомлень - рішень, які надсилають платнику податку у порядку, визначеному    статтею 42    цього Кодексу, до 1 липня поточного року (п. 286.5 ст. 286 ПК України). 
Судом встановлено, що вказаної норми відповідач не дотримався, адже податкові повідомлення - рішення про донарахування зобов`язань за 2018-2020 роки надіслав позивачу лише у лютому 2021 року. 
Однак це не ставить під сумнів правомірність нарахування земельного податку за вказані податкові періоди (2018, 2019, 2020 роки) оскільки у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені    статтею 286    цього Кодексу, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (п. 287.9 ст. 287 ПК України).
Відтак, порушення строків надсилання податкових повідомлень – рішень про нарахування сум земельного податку є лише підставою для звільнення платника податку від обов`язку сплачувати штрафні санкції та пеню за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання та не свідчить про неправомірність нарахування зобов`язання в цілому.
Отже, надавши оцінку елементам нарахованого позивачу земельного податку, суд дійшов висновку, що податкове зобов`язання визначене відповідачем у відповідності із нормами ст. 269 – 287 ПК України, а тому відсутні підстави вважати його таким, що неправомірно нараховане.
Щодо аргументів позивача про те, що він не являється фактичним власником земельної ділянки площею 0,21 га із кадастровим номером 0510100000:01:131:0008 із тих підстав, що на неї накладено арешт, то суд при їх оцінці керується такими мотивами. 
Із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно безспірно встановлено, що згідно ухвали суду від 26.06.2017 у справі № 127/13511/17 на земельну ділянку власником якої є позивач накладено арешт. Обтяження зареєстровано 14.07.2017 (а.с. 8-зворот).
Судом з`ясовано, що арешт на земельну ділянку застосовано за клопотанням слідчого як захід забезпечення    кримінального провадження № 12017020010003031 від 21.06.2017.
За своєю правовою природою арешт майна є тимчасовим позбавленням за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є зокрема доказом злочину (ч. 1    ст. 170 КПК України).
Суд погоджується із аргументами про те, що арешт у певній мірі обмежує надані власнику правомочності володіти, користуватися чи розпоряджатися об`єктом права власності. Однак арешт майна як захід забезпечення    кримінального провадження не є способом припинення права власності позивача на належну йому земельну ділянку з кадастровим номером  0510100000:01:131:0008, а відтак не впливає на його обов`язок сплачувати земельний податок оскільки обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника земельної ділянки залишається незмінним незалежно від можливості реалізації цією особою окремих правомочностей пов`язаних із володінням, користуванням чи розпорядженням землею.
Згідно ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує. Тому, допоки фізична особа вважається власником земельної ділянки і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є актуальними відомості про неї як про власника, така особа вважається платником земельного податку. Висновок узгоджується із нормами п.п. 269.1.1.1 п. 269.1 ст. 269 та п.п. «д» п. 286.1 ст. 286 ПК України, в силу яких платником податку є власник земельної ділянки відомості про якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Щодо аргументів позивача про те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2021 по справі № 127/14834/18, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 02.03.2022, визнано недійсним договір купівлі продажу  земельної ділянки та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на неї, то суд при їх оцінці керується такими мотивами.
Безспірно встановлено, що згідно рішення суду від 29.03.2021 по справі № 127/14834/18 визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.05.2017 зареєстрований за № 413, укладений між ОСОБА_1 (покупець) і ОСОБА_2 (продавець), кадастровий номер земельної ділянки 0510100000:01:131:0008, площею 0,2100 га, а також скасовано рішення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л. С. № 35039901 від 04.05.2017 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510100000:01:131:0008, площею 0,2100 га, за ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції набрало законної сили адже залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 02.03.2022.
Із посиланням на вказані вище обставини, представник позивача вважає, що на виконання рішення суду до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будуть внесені відомості відповідно до яких позивач не вважатиметься власником земельної ділянки з моменту набуття ним права власності, тобто із 04.05.2017.
На думку представника, ця обставина звільнятиме позивача від обов`язку сплачувати земельний податок оскільки він не вважатиметься платником земельного податку із 04.05.2017.
Однак суд критично оцінює такі аргументи враховуючи, що згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому    підпунктом "а"    пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Відтак, виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2021 по справі № 127/14834/18 не матиме ретроспективних податкових наслідків. Запис про позивача як про власника земельної ділянки у період нарахування податку (2018 – 2021 роки) не підлягатиме скасуванню або вилученню із Державного реєстру. Натомість у майбутньому на виконання рішення суду Державним реєстратором буде проведено реєстрацію припинення права власності позивача на земельну ділянку із одночасною реєстрацією таких прав за іншою особою. Внаслідок вчинення таких дій позивач втратить статус власника земельної ділянки, а з ним і статус платника земельного не у минулому часі, як вважає представник, а лише після вчинення реєстраційних дій, що не впливатиме на його обов`язок сплатити земельний податок нарахований за 2018 – 2021 роки.
Крім цього суд зазначає, що пільги щодо сплати земельного податку для фізичних осіб та земельні ділянки, які не підлягають оподаткуванню земельним податком передбачені нормами ст. 281 та 283 ПК України. Аналіз цих норм не дає підстав вважати, що позивач відноситься до категорії фізичних осіб звільнених від сплати податку або належна йому на праві власності земельна ділянка щодо якої застосовано обтяження, а в подальшому прийнято рішення суду про визнання недійсним договору її купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права позивача, не підлягає оподаткуванню земельним податком.
Відтак, надавши оцінку аргументам сторін та дослідивши здобуті докази пов`язані із процедурою нарахування позивача земельного податку, суд доходить висновку, що податкове зобов`язання із сплати податку за землю за 2018-2020 роки нараховано ОСОБА_1 правомірно, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Шидловський В.Б.