Номер провадження: 22-ц/813/2506/22 
Справа № 520/16646/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.10.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дришлюка А.І.,
Громіка Р.Д., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -
 
В С Т А Н О В И В:
28 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд відновити межу, яка поділяє її земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД №046627 від 14.03.2005) та земельну ділянку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВВ №929888 від 02.02.2006) згідно фактичному її місту знаходженню на час видачі Державних актів, а саме зміщення на 18 см або 0,18 м нового паркану, влаштованого між спірними ділянками в бік земельної ділянки ОСОБА_1 .. Відновлення межі здійснити за рахунок ОСОБА_1 ..
Позов обґрунтовано тим, що за результатами контролю та прийому виконаних робіт встановлено, що межа, яка поділяє земельні ділянки зміщена у бік ділянки ОСОБА_2 , а отже і зменшилася площа цієї земельної ділянки.
Представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити, подавши відповідну заяву, не проти заочного розгляду справи.
Справу розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_1 та її представника.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року позов задоволено.
Ухвалою Київського районного суду мю Одеси від 12 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.
Статтею 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ст. 152 ЗК України).
Спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Витрати на встановлення спільних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.
Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній. Межові знаки на водних об`єктах не встановлюються. Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. У разі якщо межі земельних ділянок у натурі (на місцевості) збігаються з природними чи штучними лінійними спорудами, рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, рослинними смугами, шляхами, стежками, рівчаками, стінами, шляховими спорудами, парканами, огорожею, фасадами будівель, іншими лінійними спорудами, рубежами тощо) та раніше встановленими межами сформованих земельних ділянок, межові знаки можуть не встановлюватися.
Місцезнаходження межових знаків у разі їх визначення або встановлення відображається у матеріалах землевпорядного проектування та геодезичних вишукувань, а також на кадастрових планах земельних ділянок. Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок (ст. 106 ЗК України)
Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
Згідно із ст. 55 ЗУ «Про земельний кадастр», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.
У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом.
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686 (далі - Інструкція №376).
Згідно із пунктом 3.12 Інструкції №376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.
Судом першої інстанції встановлено що  ОСОБА_2  згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД №046627 від 14.03.2005, є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_1 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВВ №929888 від 02.02.2006, є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 . 
Ділянки є суміжними.
Для отримання доказів порушення земельних прав позивача ОСОБА_2 , судом було призначено судову земельно-технічну експертизу.
Згідно із Висновком експерта №СЕ-2501-1955.18 за результатами комплексної судової земельно-технічної експертизи, який був складено 12.04.2018, судовим експертом Судової незалежної експертизи України Клівак О.В. була виявлена невідповідність встановлення межі, що поділяє земельну ділянку в натурі (на місцевості) згідно державних актів – ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та земельну ділянку  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до раніше розробленої та затвердженої документації із землеустрою.
Також експерт зазначив про суттєву розбіжність розташування усіх меж земельної ділянки позивача за існуючими межовими знаками (парканом):
-згідно із результатами топографо-геодезичних робіт та візуально-інструментального обстеження;
-згідно правовстановлюючої і технічної документації;
-згідно технічної документації із землеустрою Інформаційно-технічного центру «Аргумент» 2005р. та наявним у ній каталогом координат.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2019 року по справі було призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу, та згідно Висновку експерта №СЕ-2501-1-1089.19 фактична конфігурація межі земельної ділянки  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), суміжної із землевласниками (землекористувачами) ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , що представлена ламаною лінією (у формі зигзагу) з трьох відрізків, не відповідає конфігурації цієї межі – А-Д-Г, згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку, бланк серії ЯБ №296088 від 02.02.2006 на ім`я ОСОБА_1 , що представлена майже прямою лінією з двох відрізків із незначним ухилом між ними (близько 1°).
Тобто, фактично між контуром (лінією) межі між земельними ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та контуром (лінією осі) дерев`яного паркану вздовж межі між земельними ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_3 наявне зміщення на половину товщини кам`яного паркану, влаштованого між спірними ділянками, тобто на 18 см або 0,18 м (див. відрізок 2-2а на рис.1, що є невід`ємною частиною висновку даного дослідження).
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положеннь статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Враховуючи викладене суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що в порушення змісту добросусідства, відповідач ОСОБА_1 , під час перебудови свого домоволодіння, без погодження з позивачем ОСОБА_2 , побудувала новий паркан навколо своєї земельної ділянки, в тому числі і замість межі, що розділяє зазначені земельні ділянки та зазначена у Державному акті на право власності на земельну ділянку на ім`я позивача літерами від «В» до «Г» - землі ОСОБА_4 (попереднього власника земель відповідача), а у Державному акті на ім`я Хмелевської - літерами від «Г» до «Д».
Новий паркан, який був побудований  ОСОБА_1 замість старого – дерев`яного, має усі ознаки капітальної споруди та був встановлений не на місті того що стояв, а зміщений в бік земельної ділянки позивача.
Висновком експерта №СЕ-2501-1955.18 за результатами комплексної судової земельно-технічної експертизи, який був складено 12.04.2018, судовим експертом Судової незалежної експертизи України Клівак О.В. зазначено, що встановити межі земельної ділянки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) згідно технічної документації землеустрою із Інформаційно-технічного центру «Аргумент» 2005р. та наявним у ній каталогом координат неможливо.
Відповідно до підсумкового Висновку експерта №СЕ-2501-1-1089.19, зробленого за результатами проведеної додаткової судової земельно-технічної експертизи фактична конфігурація межі земельної ділянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), суміжної із землевласниками (землекористувачами) ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , що представлена ламаною лінією (у формі зигзагу) з трьох відрізків, не відповідає конфігурації цієї межі – А-Д-Г, згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, бланк серії ЯБ №296088 від 02.02.2006 на ім`я ОСОБА_1 , що представлена майже прямою лінією з двох відрізків із незначним ухилом між ними (близько 1°).
Тобто, фактично між контуром (лінією) межі між земельними ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та контуром (лінією осі) дерев`яного паркану вздовж межі між земельними ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_3 наявне зміщення на половину товщини кам`яного паркану, влаштованого між спірними ділянками, тобто на 18 см або 0,18 м (див. відрізок 2-2а на мал.1, що є невід`ємною частиною висновку даного дослідження).
Зазначеною додатковою судовою земельно-технічною експертизою встановлено дійсне розташування межі, що поділяла земельну ділянку ОСОБА_2 і ділянку ОСОБА_1 під час отримання нами Державних актів на право власності на земельну ділянку та її зміщення під час побудови ОСОБА_1 нового кам`яного паркану в бік ділянки позивача на 18 см. впродовж усієї межі.
Встановивши те, що позивач довів заявлені позовні вимог належними доказами, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.  
Доводи та обставини, на які посилається скаржник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 07 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік