П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/22295/21	
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Бітова А.І.,  
                                                    Танасогло Т.М.                          
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022р. по справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу та зустрічного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2021р. ГУ ДПС у Миколаївській області звернулося в суд із позовом до Фізичної особи ОСОБА_1 , в якому просило стягнення з відповідача податкового боргу із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 77 977,64грн. за 2017, 2018, 2019, 2020 рік на користь Державного бюджету.
Також, у лютому 2022р. ОСОБА_1 направив до суду зустрічний позов до ГУ ДПС у Миколаївській області, в якому просив:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.06.2017р. №50958-1303 форми “ф” на суму 19 494,41грн., від 3.05.2018р. №4669764-1302-1402 форми “ф” на суму 19 494,41грн., від 30.06.2019р. №23751-5008-1402 форми “ф” на суму 19 494,41грн. та від 2.04.2020р. №72526-5005-1402 форми “ф” на суму 19 494,41грн.. 
          В обґрунтування своїх вимог податковий органу зазначив, що ОСОБА_1 відповідно до приписів ПК України є платником податків. Водночас, за відповідачем рахується податковий борг по земельному податку з фізичних осіб, який виник з підстав прийняття податкових повідомлень-рішень від 30.06.2017р. за №50958-1303, від 3.05.2018р. за №4669764-1302-1402, від 30.06.2019р. за №23751-5008-1402 та від 2.04.2020р. за №72526-5005-1402 на загальну суму у розмірі 77    977,63грн.. 
Податковий орган вважає, що оскільки ОСОБА_1 борг не сплачено, то наявні усі законні підстави для стягнення такого боргу, у зв`язку із чим звернувся в суд із відповідним позовом. 
В обґрунтування зустрічного позову представником ОСОБА_1 зазначено, що оскаржувані ППР ОСОБА_1 не отримував від податкового органу, оскільки вони були направлені контролюючим органом за старою адресою місця реєстрації фізичної особи. Представник позивача за зустрічним позовом вказує на те, що всі оскаржувані ППР були прийняті контролюючим органом після 26.06.2017 р., тобто після того, як ОСОБА_1 змінив місце реєстрації. Всі оскаржувані ППР були надіслані за старою адресою місця реєстрації позивача за зустрічним позовом - АДРЕСА_1 , за якою відповідач не проживає більше 4х років. Вбачається, що надсилання оскаржуваних ППР на адресу, за якою позивач за зустрічним позовом з 26.06.2017р. не проживає та не зареєстрований, є помилкою, допущеною контролюючим органом. Відтак, в матеріалах справи відсутні належні докази надіслання та вручення ОСОБА_1 оскаржуваних ППР.
Також, представником позивача за зустрічним позовом зазначено, що з оскаржуваних ППР не можливо встановити який об`єкт оподаткування земельним податком має ОСОБА_1 представником ОСОБА_1 зазначено, що позивач за зустрічним позовом не має у своїй власності земельних ділянок а ні на праві оренди, а ні на праві користування, що підтверджується також копією інформаційної довідки з Реєстру прав на нерухоме майно. Тобто, у ОСОБА_1 відсутній об`єкт оподаткування земельним податком.
На підставі чого, представник позивача за зустрічним позовом вважає оскаржувані ППР протиправними та такими, що підлягають скасуванню з підстав чого зустрічний позов підлягає задоволенню.          Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2022р. було прийнято до спільного розгляду зустрічний позов у справі №420/22295/21, здійснено перехід від спрощеного позовного провадження до загального та призначено підготовче засідання.
В подальшому, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022р. у задоволенні адміністративного позову ГУ ДПС у Миколаївській області відмовлено.
Зустрічний адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Миколаївській області в Одеській області задоволено в повному обсязі.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення форми «Ф» ГУ ДПС у Миколаївській області винесені стосовно ОСОБА_1 від 30.06.2017р. №50958-1303 на суму 19 494,41грн., від 3.05.2018р. №4669764-1302-1402 на суму 19 494,41грн., від 30.06.2019р. №23751-5008-1402 на суму 19 494,41грн. та від 2.04.2020р. №72526-5005-1402 на суму 19 494,41грн..
Стягнути з ГУ ДПС у Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 992,4грн. сплачені за квитанцією №37091512 від 11.02.2022р.. 
В апеляційній скарзі податковий органу просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 в повному обсязі, а адміністративний позов ГУ ДПС у Миколаївській області задовольнити, посилаючись на порушення норм права.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи зустрічний адміністративний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню, оскільки  у 2017-2020р. у власності ОСОБА_1 не було об`єкта оподаткування земельним податком, а тому обов`язок зі сплати земельного податку у нього не міг виникнути та відсутній, а відтак у ГУ ДПС були відсутні законні підстави для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.           Що стосувалось первісного адміністративного позову податкового органу про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу із земельного податку з фізичних осіб, то суд першої інстанції вважав, що вказаний позов не підлягає задоволенню, оскільки підставою для стягнення (за первісним позовом) ГУ ДПС у Миколаївській області з ОСОБА_1 податкового боргу по земельному податку з фізичних осіб є саме податкові повідомлення-рішення, які згідно висновків суду за зустрічним позовом у цьому рішенні визнано протиправними та скасовано, то й підстави для задоволення первісного позову відсутні.
Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ГУ ДПС у Миколаївській області згідно з пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до п.286.5 ст.286 розділу XIII ПК України прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Ф» стосовно ОСОБА_1 , а саме:
- від 30.06.2017р. за №50958-1303 на суму 19   494,41грн.;
- від 3.05.2018р. за №4669764-1302-1402 на суму 19   494,41грн.;
- від 30.06.2019р. за №23751-5008-1402 на суму 19   494,41грн.;
- від 2.04.2020р. за №72526-5005-1402 на суму 19   494,41грн..
Вказані вище ППР направлені ГУ ДПС у Миколаївській області за адресою - АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи, проте були повернуті з підстав закінчення терміну зберігання (а.с.14-23).
Згідно розрахунку податкової заборгованості за ОСОБА_1 існує податковий борг по земельному податку з фізичних осіб (код сплати 50 18010700), який виник з підстав нарахованих податкових зобов`язань за оскаржуваними (за зустрічним позовом) ППР у загальному розмірі 77    977,63грн. (а.с.7).
24.01.2018р. ГУ ДПС у Миколаївській області прийнято податкову вимогу форми «Ф» щодо існуючої суми податкового боргу за ОСОБА_1 на суму 19    494,40грн. (а.с.11).
Вказану податкову вимогу також направлено на адресу ОСОБА_1 , а саме за адресою - АДРЕСА_2 (а.с.12). 
Водночас встановлено, що з 26.06.2017р. місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою – АДРЕСА_3 , що підтверджується матеріалами справи, а саме паспортом ОСОБА_2 та наданою відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області на запит суду у цій справі (а.с.30, 78).
Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з урахуванням підстав, за якими податковий орган пов`язує його протиправність та скасування, колегія суддів виходить з наступного.
У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України (надалі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
У відповідності до п.58.2. ст.58 ПК України: «Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності».
Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання регулюється положеннями ст.58 ПК України та «Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 28.12.2015р. за №1204 (надалі - Порядок №1204).
За правилами п.58.3 ст.58 ПК України, податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Аналогічне відсилання до норми 42 ПК України міститься і у Порядку №1204.
Приписами п.42.2 ст.42 ПК України визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Пункт 58.3 ст.58 ПК України (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) містив також такий абзац, а саме: «У разі якщо вручити податкове повідомлення - рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення - рішення вважається таким, що не вручено платнику податків».
У відповідності до п.6 Розділу II Порядку №1204 (у редакції від 19.09.2017р.), у разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом при його надісланні, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків. У разі встановлення такої помилки працівник структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальна особа, визначена керівником контролюючого органу для виконання таких функцій, забезпечує виправлення допущених при надісланні податкового повідомлення-рішення помилок та надсилає його повторно не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідного повідомлення пошти (поштової служби).
Тобто, судова колегія зазначає, що законодавцем чітко визначено, що податкове повідомлення-рішення у випадку не отримання його платником через допущену помилку контролюючим органом є не врученим.
При цьому, у випадку отримання повернутого поштового відправлення, контролюючий орган повинен був перевірити чи не було ним допущено помилку та направити податкове повідомлення-рішення повторно.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що оскаржувані ППР від 30.06.2017р. за №50958-1303, від 3.05.2018р. за №4669764-1302-1402, від 30.06.2019р. за №23751-5008-1402 та від 2.04.2020р. за №72526-5005-1402 направлені податковим органом за адресою - АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи, проте були повернуті з підстав закінчення терміну зберігання (а.с.14-23).
При цьому, як вбачається із матеріалів справи, що з 26.06.2017р. місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою – АДРЕСА_3 , що підтверджується матеріалами справи, а саме паспортом ОСОБА_2 та наданою відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.30 зворотня сторона).
Тобто, всі оскаржувані ППР прийняті податковим органом після 26.06.2017р., тобто після того, як ОСОБА_1 змінив місце реєстрації. Отже, оскаржувані ППР були надіслані за старою адресою місця реєстрації, за якою відповідач не проживає більше 4х років.
Аналізуючи зазначене, судова колегія зазначає, що надсилання оскаржуваних ППР на адресу, за якою ОСОБА_1 з 26.06.2017р. не проживає та не зареєстрований, є помилкою, допущеною контролюючим органом. 
Проте, всупереч положень п. 6 Розділу II Порядку №1204 (в редакції від 19.09.2017p.) контролюючий орган не забезпечив своєчасне повторне направлення оскаржуваних ППР після того, як на його адресу повернулися поштові відправлення. 
Відтак, в матеріалах справи відсутні належні докази надіслання та вручення ОСОБА_1 оскаржуваних ППР.
Окрім того, правове регулювання оподаткування земельним податком визначено Розділом XII «Податок на майно» ПК України.
Так, приписами п.15.1 ст.15 ПК України визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
За правилами п.16.1.4 ст.16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
За змістом пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України, платою за землю є загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
При цьому, судова колегія зазначає, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України).
У відповідності до п.269.1 ст.269 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Положеннями пп.270.1.1 п.270.1 ст.270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до п.286.5 ст.285 ПК України, нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку».
За правилами п.287.1 ст.287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
У відповідності до п.287.6 ст.287 ПК України, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Згідно п.271.1 ст.271 даного Кодексу, базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
При цьому, ч.1,2 ст.120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Положеннями ст.125,126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У відповідності до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Вказаними нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
При застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст.125 ЗК України (у редакції, що була чинною, починаючи з 1.01.2002р.), слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (п.6.28 постанови Великої палати Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі за №689/26/17).
Принцип економічної обґрунтованості справляння плати за землю як майнового податку полягає в покладенні обов`язку з його сплати на особу, яка має юридичну можливість отримувати прибуток від використання землі, тобто обов`язок із перерахування до бюджету, зокрема, земельного податку саме з фактичним отриманням особою права користування земельною ділянкою.
На усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема у вигляді земельного податку. При цьому у разі набуття права власності чи оренди на нерухоме майно, обов`язок із сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника/орендаря нерухомого майна, незалежно від факту оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14 травня 2020р. у справі за №826/13115/16, від 3 серпня 2020р. у справі за №826/13307/18.
Як вбачається зі змісту оскаржуваних ППР та доданих до первісного позову документів, то судова колегія звертає увагу на те, що неможливо встановити - який конкретно об`єкт оподаткування земельним податком на думку контролюючого органу нібито має ОСОБА_1 , що є порушенням п.286.5 ст.285 ПК України.
При цьому, відсутність наведених даних унеможливлює встановлення обґрунтованості оскаржуваних ППР з точки зору наявності або відсутності об`єкта оподаткування та обґрунтованості розрахунку суми визначеного податковим органом до сплати податку на землю.
Водночас як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 був співвласником нежитлових приміщень першого поверху у багатоповерховому будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею - 1 394,5кв.м. (надалі - нежитлові приміщення).
Проте, 19.09.2016р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (співвласник) було відчужено належні їм нежитлові приміщення на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за Договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М. за реєстровим №2488 (а.с.81-84).
Відповідно, й право власності на зазначені нежитлові приміщення були зареєстровані за новими власниками більше 5 років тому, а саме - 19.09.2016р., що підтверджується копією витягу про реєстрацію прав, який наявний в матеріалах справи (а.с.85-87).
Отже, судова колегія звертає увагу на те, що з 19.06.2016р. ОСОБА_1 перестав бути співвласником нежитлового приміщення та фактично користувачем земельною ділянкою.
Водночас, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за ОСОБА_1 відсутні відомості щодо речових прав на нерухоме майно (а.с.79).
Тобто, останній податковий період за який ГУ ДПС у Миколаївській області могло визначити податкове зобов`язання зі сплати земельного податку та скласти податкове повідомлення-рішення було перше півріччя 2016р., тоді як оскаржувані ППР були незаконно складені за податкові періоди 2017, 2018, 2019 та 2020р., тобто періоди, в яких ОСОБА_1 не мав об`єкту оподаткування земельним податком.
При цьому, судова колегія зазначає, що аналогічних висновків щодо відсутності обов`язку зі сплати земельного податку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 27.02.2020р. по справі за №804/4665/18 та від 27.01.2020р. по справі за №804/886/18.
Отже, оскільки у власності ОСОБА_1 не було об`єкта оподаткування земельним податком у 2017-2020р., то і обов`язок зі сплати земельного податку у нього не міг виникнути та відсутній, а відтак податковий орган за зустрічним позовом не мав законних підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про скасування спірних податкових повідомлень-рішень.
При цьому, враховуючи те, що підставою для стягнення (за первісним позовом) ГУ ДПС у Миколаївській області з ОСОБА_1 податкового боргу по земельному податку з фізичних осіб є саме податкові повідомлення-рішення, які вище вже визнано протиправними та скасовано, то й підстави для задоволення первісного позову щодо стягнення за вказаними ППР податкового боргу - відсутні.
Згідно до п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, та надати обґрунтування своїх рішень.
За таких обставин, апеляційний суд повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову ГУ ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.
Під час розгляду даної справи, представником ОСОБА_1 було подано заяву про розподіл судових витрат, в якій представник просить стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу та встановити процесуальний строк на подання доказів зазначених витрат протягом 5 днів після ухвалення судового рішення апеляційним судом у даній справі.
Розглянувши вказану заяву, судова колегія вважає за необхідне задовольнити зазначену заяву та встановити представнику ОСОБА_1 строк на подання відповідних та належних доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення судового рішення апеляційним судом.   
          В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
          За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
          На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області – залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022р. – залишити без змін.
          Встановити ОСОБА_6 , представнику Гущина Є.В., строк на подання відповідних та належних доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення судового рішення апеляційним судом.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

                    Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

                                                                                 

                       Судді:                                                                                   А.І. Бітов                                        

                    
                                                                                                   Т.М. Танасогло