ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 вересня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/5868/18
Головуючий у першій інстанції – Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/239/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л. 
секретар: Приліпко В.В., ОСОБА_1 

сторони: 
позивач: Військова частина НОМЕР_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Карапути Л.В. від 26 жовтня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складення повного тексту рішення 27 жовтня 2021 року, у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди,

                            В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення завданої державі невідшкодованої шкоди у розмірі 227 194 грн. 47 коп. Вимоги заявленого позову військова частина   НОМЕР_1    обґрунтовувала  тим,  що  наказом  командира  військової частини НОМЕР_1 (по  стройовій частині)  від 09.02.2018 року №28 ОСОБА_2 виключений зі списку особового складу військової частини з підстав його звільнення з військової служби у запас відповідно до пункту ”б” пункту 1 частини 8 статті 26 (за станом здоров`я) Закону України ”Про військовий обов`язок і військову службу” за наказом командира військової частини НОМЕР_1 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2017 року №345 та рапорта начальника речової служби лейтенанта ОСОБА_3 № 3079 від 10.11.2017 року було проведено службове розслідування по факту втрати державного майна. За результатами службового розслідування було встановлено, що під час виконання службових обов`язків на території ОТУ ”Маріуполь” відповідач отримав речове майно для забезпечення особового складу (накладна №209 та №259 від 24.04.2016 року). Під час проведення позапланової інвентаризації (наказ командира військової частини НОМЕР_1 №282 від 23.10.2017 року) було встановлено, що відповідачем було втрачено майно, отримане в ОТУ ”Маріуполь” на загальну суму 221 872 грн. 09 коп. (довідка-розрахунок №414 від 23.11.2017 року), втрачене майно, що було видано у власне користування відповідачу на загальну суму 8 519 грн. 68 коп. (довідка-розрахунок №412 від 23.11.2017 року), а також втрачено майно, яке відповідач отримав понаднормово на загальну суму 1 487 грн. 26 коп. (довідка-розрахунок  №413  від  23.11.2017  року).  Загальна  сума  складає 231 879 грн. 03 коп. В ході проведення розслідування ОСОБА_2 відмовився надавати будь-які пояснення з приводу виявленої нестачі майна. Позивач вказував, що на момент виключення відповідача зі списків особового складу та остаточного розрахунку у зв`язку із звільненням 09.02.2018 року, на відшкодування наведеної заборгованості із грошового забезпечення відповідача було утримано 4 684 грн. 56 коп. Отже, залишок невідшкодованої відповідачем суми збитків складає 227 194 грн. 47 коп., у зв`язку з чим вказану суму завданої державі невідшкодованої шкоди в розмірі 227 194 грн. 47 коп. позивач просив стягнути на користь військової частини НОМЕР_1 . 

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.10.2021 року відмовлено у задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2   про відшкодування майнової шкоди.

В апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року є необґрунтованим та таким, що прийнято судом із порушенням норм матеріального і процесуального права. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає про обгрунтованість мотивів позовної заяви. Апелянт стверджує, що Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР, яке діяло на час звернення з даним позовом, визначено, що відповідно до Конституції (Основного Закону) України та інших актів законодавства України, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді. Перелік військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.1995 року №880. Звернення командира військової частини із цивільним позовом до суду про стягнення заподіяної державі шкоди з винної особи, у разі її звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини, передбачено статтею 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_2 виключений зі списку особового складу військової частини з підстав його звільнення з військової служби у запас. На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2017 року та рапорта начальника речової служби №3079 від 10.11.2017 року було проведено службове розслідування по факту втрати державного майна, за результатами якого було встановлено, що під час виконання службових обов`язків на території ОТУ ”Маріуполь” відповідач отримав речове майно для забезпечення особового складу. Під час проведення позапланової інвентаризації було встановлено, що відповідачем було втрачено майно, на загальну суму 231 879 грн. 03 коп., з яких 4 684 грн. 56 коп. було утримано із грошового забезпечення відповідача на момент його звільнення. Таким чином, як зазначає апелянт, залишок невідшкодованої відповідачем суми збитків становить 227 194 грн. 47 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 . 

У відзиві на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 відповідач ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року.  

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_4 підтримала доводи та вимоги поданої апеляційної скарги. 

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Журавель Р.О. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року. 

Відповідач ОСОБА_2 , повідомлений належним чином про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
   
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що п.2 наказу командира 134 окремого батальйону охорони та обслуговування (по особовому складу) №7-РС від 09.02.2018 року (а.с.7-9, том 1), відповідно до пункту 117 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, солдата ОСОБА_2 призначено стрільцем відділення охорони взводу охорони роти охорони НОМЕР_2 окремого батальйону охорони та обслуговування оперативного командування ”Північ”.

Наказом  командира військової  частини НОМЕР_1   (по стройовій частині)  від 09.02.2018 року №28 (а.с.10, том 1), виключено ОСОБА_2 зі списку особового складу військової частини з підстав його звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту ”б” пункту 1 частини 8 статті 26 (за станом здоров`я) Закону України ”Про військовий обов`язок і військову службу”, визначено вважати ОСОБА_2 таким, що справи та посаду здав 09.02.2018 року.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2017 року №345 та рапорта начальника речової служби лейтенанта ОСОБА_3 № 3079 від 10.11.2017 року, було проведено службове розслідування по факту втрати державного майна (а.с.11-28, том 1). 

Як вбачається із копії матеріалів службового розслідування по факту втрати державного майна солдатом ОСОБА_2 , в ході проведення службового розслідування було встановлено, що під час виконання службових обов`язків на території ОТУ ”Маріуполь” відповідач отримав речове майно для забезпечення особового складу згідно накладних №209 та №259 від 24.04.2016 року (а.с. 14-15, том 1). 

Під час проведення позапланової інвентаризації на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №282 від 23.10.2017 року, було встановлено, що ОСОБА_2 було втрачено майно, отримане в ОТУ ”Маріуполь” на загальну суму 221 872 грн. 09 коп. (довідка-розрахунок №414 від 23.11.2017 року), втрачене майно, що було видано у власне користування відповідачу на загальну суму 8 519 грн. 68 коп. (довідка-розрахунок №412 від 23.11.2017 року), а також втрачено майно, яке відповідач отримав понаднормово на загальну суму 1 487 грн. 26 коп. (довідка-розрахунок №413 від 23.11.2017 року). Загальна сума становить 231 879 грн. 03 коп. 

На момент виключення відповідача зі списків особового складу та остаточного розрахунку у зв`язку із звільненням - 09.02.2018 року, на відшкодування наведеної заборгованості із грошового забезпечення відповідача було утримано 4 684 грн. 56 коп. Отже, як вказує позивач, залишок невідшкодованої відповідачем суми збитків було визначено позивачем у розмірі 227 194 грн. 47 коп.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №401 від 30.11.2017 ”Про результати службового розслідування по факту втрати державного майна” (а.с.173-174, том 1), визначено солдату ОСОБА_2 в термін до 30.11.2017 року відшкодувати втрачене державне майно в натуральному вигляді. Пунктом 3 вказаного наказу зазначено: начальнику речової служби майно втрачене, яке рахується за солдатом ОСОБА_2 , списати з книг обліку та занести в книгу втрат та нестач речової служби, на суму 230 391 грн. 77 коп. Відповідно до п.4 даного наказу, визначено утримати з солдата ОСОБА_2 суму 1 487 грн. 26 коп. за понаднормове отримання речового майна в зоні проведення АТО. Пунктом 5 зазначеного наказу визначено списати з книг бухгалтерського обліку військової частини майно речової служби в сумі 63 193 грн. 04 коп. (сума з кратністю 230 391 грн. 77 коп.).

Як вбачається із копій пояснень старших солдатів військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.21,22, том 1), солдат ОСОБА_2 відмовився надавати будь-які пояснення з приводу виявленої нестачі майна.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 12.03.2016 року (а.с.119), ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.  

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції врахував приписи статті 1166 ЦК України, Закону України ”Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі”, Закону України ”Про військовий обов`язок і військову службу”, Законом України ”Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР; постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.1995 року № 880 ”Перелік військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості”; Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 21.11.2017 року № 608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 року за № 1503/31371. При цьому, судом першої інстанції встановлено, що у наказі командира військової частини НОМЕР_1 №401 від 30.11.2017 ”Про результати службового розслідування по факту втрати державного майна”, яким визначено солдату ОСОБА_2 в термін до 30.11.2017 року відшкодувати втрачене державне майно, загальна сума не визначена, також відсутній підпис відповідача про його ознайомлення з даним наказом. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що наданий суду засвідчений із оригіналом даний наказ при поданні позову до суду, містить в собі розбіжності з поданим наказом в судовому засіданні. Також в ході розгляду даної справи судом першої інстанції було встановлено, що за висновком службового розслідування не було встановлено, за яких причин відбулась втрата речового майна, та не встановлено вини відповідача внаслідок особистої недисциплінованості чи неналежного ставлення ОСОБА_2 до збереження виданого йому майна. Відповідно до висновку службового розслідування, ОСОБА_2 свою вину не визнавав, з матеріалами справи не ознайомлювався. При цьому, ОСОБА_2 не притягувався до повної матеріальної відповідальності за нестачу інвентарного майна. 
Суд першої інстанції вказав, що ч.3 статті 6 Закону України ”Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі”,  звужено перелік шкоди, яка підлягає відшкодуванню у кратному розмірі, зокрема, з переліку майна виключено оптичні прилади, засоби зв`язку, спеціальна техніка, льотно-технічне, спеціальне морське і десантне обмундирування, штурманське спорядження, спеціальний одяг і взуття, інвентарні речі та деякі інші види військового майна.
Судом першої інстанції зазначено у оскаржуваному рішенні від 26.10.2021 року, що оскільки на момент виключення відповідача зі списків особового складу та остаточного розрахунку у зв`язку із звільненням - 09.02.2018 року, на відшкодування наведеної заборгованості із грошового забезпечення відповідача було утримано 4 684 грн. 56 коп., а сума до утримання, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2017 року становить 1 487 грн. 26 коп. за понаднормове отримання речового майна в зоні проведення АТО, то за даних обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача шкоди у розмірі 227 194 грн. 47 коп. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року про відмову у задоволенні вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року. оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.  

Доводи апеляційної скарги стверджують, що Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР, яке діяло на час звернення з даним позовом, визначено, що відповідно до Конституції (Основного Закону) України та інших актів законодавства України, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді. Перелік військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.1995 року №880. Звернення командира військової частини із цивільним позовом до суду про стягнення заподіяної державі шкоди з винної особи, у разі її звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини, передбачено статтею 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_2 виключений зі списку особового складу військової частини з підстав його звільнення з військової служби у запас. На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2017 року та рапорта начальника речової служби №3079 від 10.11.2017 року було проведено службове розслідування по факту втрати державного майна, за результатами якого було встановлено, що під час виконання службових обов`язків на території ОТУ ”Маріуполь” відповідач отримав речове майно для забезпечення особового складу. Під час проведення позапланової інвентаризації було встановлено, що відповідачем було втрачено майно, на загальну суму 231 879 грн. 03 коп., з яких 4 684 грн. 56 коп. було утримано із грошового забезпечення відповідача на момент його звільнення. Таким чином, як зазначає апелянт, залишок невідшкодованої відповідачем суми збитків становить 227 194 грн. 47 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 . 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року, виходячи із наступного.   

Відповідно до приписів ч.1; п.1 ч.2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ч.1 статті 1166 ЦК України, яка регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до п.4 статті 1 Закону України ”Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” матеріальна відповідальність - це вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Згідно ч.ч.1,2,3 статті 3 даного Закону, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Відповідно до статей: 3,7 Закону України ’’Про правовий режим майна у Збройних Силах України’’, статей: 9, 11, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п.п. 5, 13, 14, 15 ’’Положення про порядок обліку, збереження, списання і використання військового майна у Збройних Силах України’’, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 04.08.2000 року, солдат ОСОБА_2 відповідав за утримання в готовності до застосування та збереження державного майна, що довірене йому, його комплектність, наявність та якісний стан, недопущення випадків його псування та нестач, вжиття необхідних заходів для боротьби з нераціональним його витрачанням, втратою, нестачею, псуванням і розкраданням.

Згідно п.1 ч.1, ч.3  статті 6 Закону України ’’Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі’’, особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій. Особа за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів до неї, несе підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості такого майна, але не більше десятикратного розміру. Перелік озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 ’’Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди’’ (із наступними змінами), шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Виходячи із вищенаведеного, необхідно зробити висновок, що для покладення відповідальності на заподіювача майнової шкоди необхідна сукупність наступних обов`язкових умов: 1)наявність шкоди; 2) протиправність дій заподіювача шкоди; 3)причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; 4)вина в заподіянні шкоди, тобто, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відповідно до приписів ч.1 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із наявної в матеріалах цивільної справи копії висновку службового розслідування по факту втрати державного майна солдатом ОСОБА_2 , вказаним висновком службового розслідування не було встановлено, за яких причин відбулась втрата речового майна, та не встановлено вини відповідача внаслідок особистої недисциплінованості чи неналежного ставлення ОСОБА_2 до збереження виданого йому майна. Відповідно до висновку службового розслідування, ОСОБА_2 свою вину не визнавав, із матеріалами справи не ознайомлювався. При цьому, по справі відсутня відповідна інформація щодо притягнення ОСОБА_2 до повної матеріальної відповідальності за нестачу інвентарного майна в період проходження ним служби у військовій частині НОМЕР_1 .  

Положеннями ч.3 статті 6 статті 6 Закону України ’’Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі’’ визначено, що особа за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів до неї, несе підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості такого майна, але не більше десятикратного розміру. Перелік озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, визначається Кабінетом Міністрів України.
Зокрема, звужено перелік шкоди, яка підлягає відшкодуванню у кратному розмірі, і з даного переліку майна виключено оптичні прилади, засоби зв`язку, спеціальна техніка, льотно-технічне, спеціальне морське і десантне обмундирування, штурманське спорядження, спеціальний одяг і взуття, інвентарні речі та деякі інші види військового майна. При цьому, як вбачається із наведеного позивачем переліку військового майна, шкоду за втрату якого позивач просить стягнути з відповідача, озброєння, зброя та боєприпаси не входять до вказаного позивачем переліку майна.      

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги документально підтверджені фактичні обставини справи, приписи норм права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку щодо обґрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року, яким відмовлено у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди.
Доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 26.10.2021 року, ухваленого на підставі вищезазначених норм права, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.10.2021 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                          П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 жовтня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.   

Головуючий:                                            Судді: