ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 листопада 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/69/22
Головуючий у першій інстанції – Коротка А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1043/22

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Євстафіїва О.К.,
із секретарем: Зіньковець О.О., 
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Прилуцької міської Ради Чернігівської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду  Чернігівської області від  05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. 
місце ухвалення судового рішення – м. Прилуки,
час проголошення ухвали суду – 15 год. 37 хв,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 05 вересня 2022 року.

                                       У С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Заявлені вимоги мотивовані тим, що під час шлюбу, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року,  у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення шлюбно-сімейних відносин батьків дитина залишилася проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 , перебуваючи на її утриманні. Відповідач рідко цікавиться життям дитини, не бере участі у її вихованні за винятком нетривалого побачення раз на місяць. Позивачка сумлінно виконує  батьківські обов`язки, матеріально утримує дитину, займається її вихованням. Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом матір`ю.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 вересня 2022 року закрито провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, просить її скасувати і справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду, судові витрати покласти на відповідача.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком районного суду про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Зазначає, що надання органом опіки та піклування висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю і відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом з матір`ю не свідчить про відсутність предмета спору у справі, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 травня 2020 року  у справі № 686/20582/19-ц. 
Наголошує на тому, що суд першої інстанції зробив помилковий та передчасний висновок про закриття провадження через відсутність предмета спору, що призвело до неправильного вирішення справи та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.
У наданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Фесик І.А., не погоджуючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , просить залишити судове рішення без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. 
Доводи відзиву зводяться до того, що після розлучення сторони спільно вирішили, що дитина буде проживати з позивачкою. Відповідач надав згоду на виїзд дитини за кордон разом з позивачкою до початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, що підтверджує відсутність спору між сторонами. Відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини позбавляє можливості вирішувати таке питання в судовому порядку. Вважає, що районний суд обґрунтовано закрив провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року призначено до розгляду дану справу у відкритому судовому засіданні на 14 год. 00 хв. 08 листопада 2022 року.
07 листопада 2022 року на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Титорчука С.Ф. про розгляд справи без участі сторони позивача. Зазначено, що апеляційна скарга підтримується в повному обсязі.
07 листопада 2022 року на адресу апеляційного суду надійшла заява Служби у справах дітей Прилуцької міської Ради Чернігівської області про  розгляд справи за відсутності їх представника.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Фесика І.А., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а також висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, дійшов  висновку про відсутність предмета спору у зв`язку з тим, що позивачка разом з донькою виїхала за кордон до початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України на підставі нотаріально посвідченого дозволу батька дитини ОСОБА_2 .
З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на наступне.
У справі встановлено, що з 20 грудня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6), який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року розірвано.
Під час перебування у шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).
Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 8, 9, 10).
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.
Висновком Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації (орган опіки та піклування) №100-5150 від 21 липня 2022 року встановлено за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . У висновку зазначено, що до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області звернулася із заявою мати дитини з нібито існуючим спором з цього питання, але таке не відповідає дійсності, оскільки на даний час мати з донькою перебувають за межами України у Латвії у зв`язку з воєнним станом, на що батько дитини надав нотаріально оформлений дозвіл для її виїзду за кордон. Батько піклується про майбутнє дитини та матеріально утримує її. Окрім цього, після того, як подружжя припинило спільно проживати, дитині виповнилось лише 8 місяців і батько чітко усвідомлював, що у такому віці дитині найкраще залишитися з матір`ю, не виключаючи можливості, що в майбутньому дитина самостійно зможе обирати, з ким із батьків вона хоче проживати, а станом на сьогоднішній день ОСОБА_2 не заперечує проти того, щоб дитина проживала саме з матір`ю (а.с. 66-68).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_2 – адвокат Фесик І.А. заявив клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на відсутність предмета спору.
Приймаючи рішення про закриття провадження, суд першої інстанції вважав, що між сторонами відсутній предмет спору, оскільки позивачка разом з донькою виїхала за кордон до початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України на підставі нотаріально посвідченого дозволу батька дитини ОСОБА_2 .
Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Предметом спору у даній справі є визначення місця проживання дитини.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Разом і тим, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, від 13 січня 2022 року у справі № 644/1955/20.
У постанові від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.
На думку апеляційного суду, районний суд помилково врахував у даній справі висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, оскільки предметом даного спору є визначення місця проживання дитини, у той час як предметом спору у справі № 638/3792/20 було майно подружжя, тобто правовідносини не є подібними.
Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу позивачки до суду.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції суперечить нормам процесуального закону, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду першої інстанції, передбачену в ч. 1 ст. 353 ЦПК України, з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом даної апеляційної скарги, не проводиться і буде здійснено судом першої інстанції за результатами розгляду справи по суті  згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України.
Керуючись ст.  367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду  Чернігівської області від  05 вересня 2022 року – скасувати і направити  справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  
Повний текст постанови складено 09 листопада 2022 року.

Головуюча:                                                                     Н.В. Шитченко

Судді:                                                                              Н.В. Висоцька

                                                                                         О.К. Євстафіїв