ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 вересня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/19160/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро
апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року
у справі №160/19160/21
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,- 

ВСТАНОВИВ:
"18" жовтня 2021 р. фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Осадчого І.М. від 05.08.2021 року № ДН5113/1410/АВ-ФС/156 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 120000,00 грн. 
В обґрунтування позову позивачка вказала, що спірна постанова є протиправною та підлягає скасуванню. Зазначила про те, що факт допущення нею не встановлених осіб до виконання роботи не підтверджений жодним доказом та базується виключно на припущеннях посадових осіб відповідача. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі №160/19160/21 адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу – задоволено.
Судом зазначено, що визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є встановлення факту використання позивачкою як фізичною особою-підприємцем у її підприємницькій діяльності найманої праці особи без укладення трудового договору, та наявність ознак трудових правовідносин між нею, як роботодавцем та такою особою, як працівником. Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту допущення позивачкою двох осіб до виконання робіт без укладення у письмовій формі трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Відтак, суд вказав про відсутність з боку позивачки порушень вимог трудового законодавства у вигляді допуску до роботи без видання відповідних наказів про прийняття на роботу, та відповідно задовольнив   позов.
Не погодившись з рішенням суду, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі №160/19160/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник  зазначає, що 12.06.2021 у двох об`єктах, де позивачкою здійснювалась господарська діяльність  проведено інспекційне відвідування, в ході якого встановлено та зафіксовано засобами відеотехніки здійснення ОСОБА_2 розлиття алкогольних напоїв, приймання оплати за напої, видачу товарів, а також працю ОСОБА_3 на комп`ютері за барною стійкою. Вказує, що позивачка надала пояснення про відсутність у неї трудових відносин з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вважає, що позивачка фактично допустила двох фізичних осіб до роботи без укладання трудового договору.
У судовому засіданні представниками сторін підтримано визначені по справі правові позиції сторін, надано пояснення та заперечення щодо доводів апеляційної скарги. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення  представників, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача,  з огляду на таке: 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, на момент виникнення спірних правовідносин позивачка провадила господарську діяльність ресторанів (код КВЕД 56.10.)
Інспектором праці з 12.06.21 р. по 16.06.21 р. проведено інспекційне відвідування позивачки з питань додержання вимог законодавства про працю.
За результатами інспекційного відвідування складено акт від 16.06.2021 року № ДН-5113/1410/АВ, яким зафіксовано порушення позивачкою вимог ст.24 та ст. 21 Кодексу законів про працю України щодо оформлення трудових відносин.
На підставі зазначено акту та встановлених порушень, 05.08.2021 першим заступником начальника Управління Держпраці у Дніпропетровській області прийнято постанову про накладення штрафу № ДН5113/1410/АВ-ФС/156, якою на позивачку накладено штраф у розмірі 120 000 грн.
Не погодившись зі спірною постановою, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Згідно з приписами статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, законодавець визначив, що порядок здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю повинен бути визначений Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію цієї правової норми постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі Порядок № 823, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), згідно із п. 2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 з наступними змінами, (далі Положення № 96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Пунктом 7 цього Положення передбачено, що Державна служба України з питань праці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до пункту 1 Порядку №823 цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Відповідно до пункту 2 Порядку №823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Відповідно до положень пунктів 16 - 18 Порядку №823 за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) (далі - акт), і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.
Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дня, що настає за днем підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.
Відповідно до пункту 19 Порядку № 823, матеріали, зафіксовані засобами аудіо-, фото- та відеотехніки в ході інспекційних відвідувань, долучаються до акта у паперовому або електронному вигляді на дисках для лазерних систем зчитування, на яких проставляється номер і дата складення акта. Про долучення таких матеріалів робиться відмітка в акті.
Пунктами 20-23 Порядку № 823 передбачено, що припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень вимог законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування.
Частиною першою статті 21 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) визначено, що трудовий договір з угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за яким працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до вимог частини третьої статті 24 КЗпП, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно абзацу першого частині 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Колегія суддів зі змісту встановленого, з`ясувала що підставою для висновків про допущення позивачкою порушень вимог законодавства про працю є виявлення 12.06.2021 відповідачем під час інспекційного відвідування об`єктів здійснення господарської діяльності позивачки виконання ОСОБА_2 розлиття алкогольних напоїв, приймання оплати за ці напої, видачі товарів, а також праця ОСОБА_3 на комп`ютері за барною стійкою.
Приписами частини 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Апеляційний суд зазначає, що як правильно встановлено судом першої інстанції, в акті перевірки не підтверджено жодним доказом факт використання позивачкою у своїй підприємницькій діяльності найманої праці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також не зазначено, чи здійснювали вони реалізацію товару або виконували будь-яку іншу роботу, пов`язану з веденням підприємницької діяльності саме позивачкою.
Разом з тим, матеріали справи містять письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які вказали, що не працюють у позивачки, більш того  є  родичами позивачки.
Також, колегією суддів досліджено наявний в матеріалах справи відеозапис інспекційного відвідування позивачки та встановлено, що цей відеозапис містить фіксацію обстеження працівниками відповідача приміщення, з`ясування причини знаходження осіб у приміщенні. Так, з відеозапису вбачається, що під час опитування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ці особи не підтвердили факт їхнього перебування в трудових відносинах з позивачкою, виконання ними роботи та отримання за це заробітної плати. Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, відеозапис не містить відомостей, які б дозволяли ідентифікувати цих осіб, зокрема їх паспортних даних.
          В свою чергу, матеріали справи не містять інших доказів того, що позивачка допустила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до роботи без видання відповідних наказів про прийняття на роботу.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту допущення позивачем двох осіб до виконання робіт без укладення у письмовій формі трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Натомість, доводи апеляційної скарги, що позивачка допустила двох фізичних осіб до роботи без укладання трудового договору, свого підтвердження не знайшли.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обставини, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів керується приписами пункту "в" частини 4 статті 322 КАС, яким передбачено, що у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частин першої та третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно приписів частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Позивачкою у відзиві на апеляційну скаргу заявлено про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат на правову допомогу адвоката в апеляційному провадженні у розмірі 4  500,00 грн. Представницею   відповідача  можливість задоволення  вказаної суми  витрат на правничу допомогу  заперечується, з огляду на не співмірність   заявленої суми  тому обсягу  роботи, що виконана  при підготовці відзиву на  скаргу.
Апеляційним судом встановлено, що в якості доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції позивачкою разом із відзивом на апеляційну скаргу до матеріалів справи подано копії: акту виконаних робіт від 01 серпня 2022 року, який є додатком №2 до договору №37 від 25.08.2021, квитанції до прибуткового касового ордера №7 від 01 серпня 2022, ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1145676 на підставі договору про надання правової допомоги №37 від 25.08.2021. Також, матеріали справи містять копію договору про надання правової допомоги №37 від 25.08.2021 та докази направлення позивачкою відзиву на апеляційну скаргу з додатками відповідачу.
Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у постановах від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 640/10548/19, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 18 травня 2022 року у справі № 640/4035/20, від 16 червня 2022 року у справі № 380/4759/21, щодо виключення ініціативи суду при вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
При розгляді апеляційної скарги,  з урахуванням   заперечень  з боку представниці відповідача щодо суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивачки в суді апеляційної інстанції   з урахуванням прийнятого судом апеляційної інстанції рішення по  суті справи, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі №160/19160/21 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі №160/19160/21 - залишити без змін.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (ЄДРПОУ 39788766) судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 (три тисячі ) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко