КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа № 761/42572/19                                            Головуючий у І інстанції -Фролова І.В.  
апеляційне провадження №22-ц/824/9135/2022       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
10 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Балаклицького Вячеслава Вікторовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року у складі судді Фролової І.В., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних,-
 
                                                            встановив:
У жовтні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.
Відповідно до прохальної частини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 1 901 184, 40 грн., що складає інфляційні втрати та три проценти річних з прострочення повернення грошових коштів, наданих у позику за Договором від 03.03.2010 №358 та Додатковим договором від 02.06.2010 №1162.
Позивач свої вимоги мотивував тим, що 03 березня 2010 року між ОСОБА_1 (надалі по тексту - Позивач) та ОСОБА_3 (надалі по тексту - Відповідач) було укладено Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 358. Відповідно до умов зазначеного договору Відповідачу було передано у власність строком до 03 червня 2010 р. грошові кошти в розмірі 1 811 912, 00 грн. Згідно абз. 2,3,4 п.1 Договору позики, Відповідач взяла на себе зобов`язання повернути взяті у борг кошти за наступним графіком: 64 712,00 грн до 03.04.2010 р.; 64 712,00 грн до 03.05.2010р. та 1 682 488,00 до 03.06.2010 року. Частково виконавши умови договору, Відповідач повернув Позивачу 20.04.20120 р. - 64 000,00 грн, 03.05. 2010 р. - 64 000,00 грн., та 02.06. 2010 р. - 64 000,00 грн.
02 червня 2010 року Позивач збільшив суму позики та додатково надав у борг Відповідачу 507 170,00 грн, що було закріплено в цей же день у Договорі про внесення змін до Договору позики грошей від 03.03.2010 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 358. Відповідно до умов Договору про внесення змін, загальну суму позики з урахуванням часткового погашення боргу Відповідачем було збільшено до 2 260 582,00 грн.
Всього ж за період з 03.04. 2010 р. до 12.07.2012 р. Відповідач повернув борг у сумі 1 216 000,00 грн.
Через порушення Відповідачем умов Договору позики, Позивач в серпні 2012 року звернувся до Печерського суду м. Києва про стягнення заборгованості у розмірі 1 044 582,00 грн. 10 грудня 2012 року рішенням Печерського районного суду у м. Києва позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 044 582, 00 грн неповернутої частини заборгованості за договором позики б/н від 03.03.2010 р.; 31 234,44 грн - 3% річних; 3 605,75 грн. - інфляційних витрат; 250,00 грн. - неустойки (пені); 3 219,00 грн. - відшкодування витрат з оплати судового збору; 420,00 грн. - у відшкодування витрат за подачу оголошення в газету «Урядовий кур`єр»; 312,00 грн. - за подачу оголошення у газету «Хрещатик». Станом на дату подачі до Шевченківського районного суду м. Києва позовної заяви, рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2012 р. (справа № 2-4113/12) не виконано, у зв`язку з чим, Позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
 Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні позову.
 Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Балаклицький В`ячеслав Вікторовича подав апеляційну скаргу в якій просив оскаржуване рішення скасувати у зв`язку не повним з`ясуванням судом обставин , що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права . Вказує, що суд першої інстанції  визнав встановленими обставинами, що мають значення для справи, які не були доведенні, висновки викладені у рішенні суду, що оскаржується, не відповідають обставинам справи.
В апеляційній скарзі посилався на відсутність преюдиціальності обставин у справі,посилається на наявність підстав для стягнення інфляційних витрат та 3% річних, та посилається на добросовісність дій кредитора .
На апеляційну скаргу надійшов відзив в якому відповідач посилається на законність рішення суду першої інстанції та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. А оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду-залишення без змін.
Судом першої інстанції встановлено наступне.
03 березня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 358.
Відповідно до умов зазначеного договору Відповідачу було передано у власність строком до 03 червня 2010 р. грошові кошти в розмірі 1 811 912, 00 грн.
Згідно з абз. 2,3,4 п.1 Договору позики, Відповідач взяла на себе зобов`язання повернути взяті у борг кошти за наступним графіком: 64 712,00 грн до 03.04.2010 р.; 64 712,00 грн до 03.05.2010р. та 1 682 488,00 до 03.06.2010 року.
02 червня 2010 року Позивач збільшив суму позики та додатково надав у борг Відповідачу 507 170,00 грн, що було закріплено в цей же день у Договорі про внесення змін до Договору позики грошей від 03.03.2010 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 358.
Відповідно до умов Договору про внесення змін, загальну суму позики з урахуванням часткового погашення боргу Відповідачем було збільшено до 2 260 582,00 грн.
Сторонами під час розгляду справи не оспорювалося, що Відповідач повернув Позивачу 20.04.20120 р. - 64 000,00 грн, 03.05.2010 р. - 64 000,00 грн., та 02.06. 2010 р. - 64 000,00 грн. Всього ж за період з 03 квітня 2010 року до 12 липня 2012 року Відповідач повернув борг у сумі 1 216 000,00 грн.
В серпні 2012 року Позивач звернувся до Печерського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості у розмірі 1 044 582,00 грн.
Судом встановлено, а також підтверджується рішенням Печерського районного суду у м. Києва від 10 грудня 2012 року у справі №2-4113/12:
«Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики -задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 1044582 грн. 00 коп. (один мільйон сорок чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дві) грн. 00 коп. неповернутої частини заборгованості за договором позики б/н від 03 березня 2010 року та договору про внесення змін та доповнень до нього від 02 червня 2010 року.
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 31234 (тридцять одну тисячу двісті тридцять чотири) грн. 44 коп. -3% річних.
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 3605 (три тисячі шістсот п`ять) грн. 75 коп. інфляційних втрат.
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 250000 (двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. неустойки (пені).
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 3219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять) грн. 00 коп. у відшкодування витрат з оплати судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 420 (чотириста двадцять) грн. 00 коп. у відшкодування витрат за подачу оголошення в газету «Урядовий кур`єр».
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 312 (триста дванадцять) грн. 00 коп. у відшкодування витрат за подачу оголошення в газету «Хрещатик».
В задоволенні решти позовних вимог -відмовити.».
Також представником відповідача було долучено до матеріалів справи копію Постанови Київського апеляційного суду» від 02 квітня 2019 року у справі №761/37287/16-ц відповідно до змісту якої вбачається наступне:
«…
В матеріалах справи, містяться телеграми позивача ОСОБА_3 , яка після ухваленя рішеня про стягнення з неї боргу неодноразово писала ОСОБА_4 за відомою їй адресою та просила з`явитись останнього для повернення нею боргу, присудженого рішенням суду. (а.с.114, 116)
Як пояснила позивач і ці пояснення не спростовані представником відповідача ОСОБА_1 , остання зверталась до представника кредитора, в справі про стягнення боргу, - ОСОБА_5 з проханням повідомити, де і коли вона може зустрітись з ОСОБА_1 та повернути борг в сумі, визначеній судом, проте останній не повідомляв, де вона може знайти кредитора, посилався на те, що вона заборгувало значно більше, ніж та сума, що стягнув суд, з урахуваннм відсотків та штрафних санкцій, а тому він це питання має узгодити з кредитором.
ОСОБА_1 поштову коресопнденцію не отримував, про зміну своєї адреси боржнику не повідомив, таким чином позивач була позбавлена можливості сплатити кошти, які присудив суд, так як не могла розшукати позикодавця. З питанням повернення боргу позивач також зверталсь і до нотаріуса Анохіної В.М.
Так, в матеріалах справи на а.с.136 т.2 наявний лист позивача від 05 березня 2013 року, який нотаріус отримала 05 квітня 2013 року, про що свідчить її підпис на копії цього листа. В листі позивач повідомила нотаріуса, що ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 ухиляються від отримання суми боргу за договором позики, в розмірі, визначеному рішеннями судів, а тому вона просила нотаріуса повернути оригінали правовстановлюючих документів на іпотечне майно.
Як вбачається, з матеріалів нотаріальної справи, нотаріус відповіді на вказане звернення, в якій би роз`яснювалось про можливість залишити кошти для кредитора на депозитному рахунку, надано не було.
Як пояснив представник ОСОБА_1 , виконавчий лист за рішенням суду, ухваленим в 2012 році про стягнення боргу, ОСОБА_1 не отримува та до виконання його не пред`являв.
Всі вищенаведені обставини свідчать про те, що невиконання своїх зобов`язань позивачем було пов`язоно з небажанням кредитора приймати виконання в присудженому судом розмірі, та вчинення дій останнім з метою унеможливлення позивачу повернути гроші.
Відповідно до с. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитр не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочено на час прострочення кредитора.
Обставини даної справи свідчать про те, що мало місце прострочення кредитора.
…».
Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі №761/37287/16-ц, провадження № 61-9727св19 касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року залишено без змін.
За наведених вище обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд враховуючи наступне.
Згідно із п.1 договору позики грошей від 03.03.2010 р в редакції договору про внесення змін та доповнень від 02.06.2010 (далі - договір позики), позивач передав у власність ОСОБА_3 строком до 03.09.2010 року грошові кошти у розмірі 2 260 582,00 грн.
Пунктом 2 договору позики сторони визначили, що повернення боргу має бути здійснено в місті Києві готівкою.
З метою забезпечення повернення позики 03.03.2010 року між сторонами укладені також договір іпотеки, посвідчений нотаріально та зареєстрований за №359 (далі - договір іпотеки), та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчений нотаріально та зареєстрований за №361 (далі - договір про задоволення вимог іпотекодержателя).
Згідно з п. 1.1, 1.2 договору іпотеки цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у іпотекодавця на підставі договору позики, посвідченого 03.03.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим №358, на суму 1 811 912,00 грн. На забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавець передав в іпотеку чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 110,4 кв.м., житловою площею - 71,8 кв.м. (далі - квартира).
 В подальшому відповідач повернув позивачу частину позики у розмірі 1 216 000,00 грн. Не повернутою залишилась позика на суму 1 044 582,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2012 у справі №2-4113/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.03.2013, стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 1 044 582,00 грн. неповернутої частини заборгованості за договором позики б/н від 03.03.2010; 31 234,44 грн. - 3% річних; 3 605,75 грн. - інфляційних витрат; 250,00 грн. - неустойки (пені); 3 219,00 грн. - відшкодування витрат з оплати судового збору; 420,00 грн. - у відшкодування витрат за подачу оголошення в газету «Урядовий кур`єр»; 312,00 грн. - за подачу оголошення у газету «Хрещатик».
20 жовтня 2015 року позивач відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та договору про задоволення вимог іпотекодержателя уклав договір купівлі-продажу квартири на користь ОСОБА_6 .
Не погодившись із цим ОСОБА_3 оскаржила цей договір до суду. Постановою Київського апеляційного суду від 02.04.2019 року у справі №761/37287/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29.04.2021 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також витребувано від ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 спірну квартиру.
Також цією постановою суду встановлено факт ухилення ОСОБА_9 від отримання стягнутої за рішенням суду грошової суми, тобто встановлено факт прострочки кредитора, а саме:
-           ОСОБА_3 03.04.2013 року, тобто після набуття рішенням про стягнення з неї боргу законної сили, телеграмою зверталась до ОСОБА_9 з проханням з`явитись до м. Києва для повернення нею боргу, присудженого рішенням суду;
-           ОСОБА_3 03.04.2013 року зверталась до представника кредитора в справі про стягнення боргу - ОСОБА_5 з проханням повідомити де і коли вона може зустрітись з ОСОБА_7 та повернути борг в сумі, визначеній судом, про те останній не повідомляв де вона може знайти кредитора, посилався на те, що вона заборгувала значно більше, ніж та сума, що стягнув суд;
-           ОСОБА_10 поштову кореспонденцію не отримував, про зміну своєї поштової адреси боржнику не повідомив, таким чином позивач була позбавлена можливості сплатити кошти, які присудив суд, так як не могла розшукати позикодавця;
-           виконавчий лист за рішенням суду, ухваленим в 2012 році про стягнення боргу, ОСОБА_10 не отримував та до виконання його не пред`являв, що свідчить про те, що невиконання своїх обов`язків ОСОБА_3 було пов`язано з небажанням кредитора приймати виконання в присудженому судом розмірі, та вчинення дій останнім з метою унеможливлення ОСОБА_3 повернути гроші.
Щодо стосується доводів апеляційної скарги стосовно преюдиціальності обставин апеляційний суд вказує наступне.
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до правового висновку, відображеного в постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №917/154/15, від 06.02.2020 у справі №922/5787/15, від 21.01.2020 у справі №911/3883/16, від 11.12.2019 у справі №923/1382/16 та багатьох інших; «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».
Згідно з постановою Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим, рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі, особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».
 Згідно з постановою Київського апеляційного суду від 02.04.2019 у справи №761/37287/16-ц
«...
В матеріалах справи, містяться телеграми позивача ОСОБА_3 , яка після ухвалення рішення про стягнення з неї боргу неодноразово писала ОСОБА_11 за відомою їй адресою та просила з`явитись останнього для повернення нею боргу, присудженого рішенням суду. (а.с. 114, 116)
Як пояснила позивач і ці пояснення не спростовані представником, відповідача ОСОБА_9 , остання зверталась до представника кредитора, в справі про стягнення боргу, - ОСОБА_5 з проханням повідомити, де і коли вона може зустрітись з ОСОБА_7 та повернути борг в сумі, визначеній судом, проте останній не повідомляв, де вона може знайти кредитора, посилався на те, що вона заборгувало значно більше, ніж та сума, що стягнув суд, з урахуванням, відсотків та штрафних санкцій, а тому він це питання має узгодити з кредитором.
ОСОБА_10 поштову кореспонденцію не отримував, про зміну своєї адреси боржнику не повідомив, таким чином позивач була позбавлена можливості сплатити кошти, які присудив суд, так як не могла розшукати позикодавця. З питанням, повернення боргу позивач також зверталась і до нотаріуса Анохіної В.М.
Так, в матеріалах справи на а.с. 136 т.2 наявний лист, позивача від 05 березня 2013 року, який нотаріус отримала 05 квітня 2013 року, про що свідчить її підпис на копії цього листа.
В листі позивач повідомила нотаріуса, що ОСОБА_10 та його представник ОСОБА_5 ухиляються від отримання суми боргу за договором позики, в розмірі, визначеному рішеннями судів, а тому вона, просила, нотаріуса повернути, оригінали правовстановлюючих документів на іпотечне майно.
Як вбачається, з матеріалів нотаріальної справи, нотаріус відповіді на вказане звернення, в якій би роз`яснювалось про можливість залишити кошти для кредитора на депозитному рахунку, надано не було.
Як пояснив представник ОСОБА_9 , виконавчий лист за рішенням суду, ухваленим в 2012 році, про стягнення боргу, ОСОБА_10 не отримував та до виконання його не пред 'являв.
Всі вищенаведені обставини свідчать про те, що невиконання своїх зобов`язань позивачем було пов`язано з небажанням кредитора приймати виконання в присудженому судом розмірі, та вчинення дій останнім з метою унеможливлення позивачу повернути гроші.
Відповідно до с. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені, договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов 'язання може бут.и відстрочено на час прострочення кредитора.
Обставини даної справи свідчать про те, що мало місце прострочення кредитора.
...».
Отже, в межах справи №761/37287/16-ц Київським апеляційним судом встановлено і з цим погодився Верховний Суд, що прострочка кредитора розпочалась після ухвалення Печерським районним судом м. Києва рішення у справі №2-4113/12, тобто з 10.12.2012 року,
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що «ніякої мови щодо прострочення кредитора у період часу до 14 березня 2013 року... у постанові Київського апеляційного суду від 02.04.2019 по справі №761/37287/16-ц не велося» суперечать цій же постанові.
Крім того апелянт підтверджує та погоджується з фактом прострочки кредитора з боку ОСОБА_9 за період з 14.03.2013 року по 20.10.2015 року. При цьому, позивачем не доведені обставини вжиття ним дій, які передбачені договором позики та спрямовані на отримання виконання за договором позики. Тобто ті обставини, які могли б бути підставою для припинення прострочи кредитора, зокрема, після 20.10.2015 року.
Отже, з цього можна дійти висновку, що позивач починаючи з 10.12.2012 року не бажав приймати виконання в присудженому судом розмірі та навмисно вчиняв дії з метою унеможливлення ОСОБА_3 повернути позику.
 Таким чином, прострочення кредитора продовжилось і після 20.10.2015 року та існувало на момент звернення до суду з позовом про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних (29.10.2019).
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних то вони не заслуговують на увагу враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом ст. 1046 ЦК України обов`язку позичальника повернути суму позики кореспондує право позикодавця на отримання від позичальника повернення суми позики у встановлені договором строк та порядку.
Положеннями ст. 610, ст. 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а також визначені правові наслідки, які наступають у разі такого порушення.
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
Відповідно до ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочено на час прострочення кредитора.
Згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Таким чином, внаслідок прострочки позивача ОСОБА_9 в прийнятті стягнутої за договором позики грошової суми відповідач звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК України).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №266/2844/15-ц.
Щодо доводів апеляційної скарги про внесення суми боргу на депозит нотаріуса апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних із нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора.
У постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №274/37007/20 викладено правовий висновок про те, що зазначена норма надає за певних умов право добросовісному орендарю виконати свій обов`язок іншим шляхом, ніж надання орендної плати особисто орендодавцю.
Однак зазначені положення не свідчать про обов`язковість таких дій, а лише регламентують можливу поведінку орендаря та нотаріуса».
Подібні висновки також викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі №709/1089/17, а саме: «Внесення належних із боржника кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса підставі статті 537 ЦК України є правом, а не обов`язком боржника.А тому, не скориставшись своїм правом щодо внесення орендної плати на депозит нотаріуса, ТОВ «Силікат-1» не може вважатись таким, що порушило зобов`язання, а отже, несплата орендної плати у разі відсутності даних про орендодавця і не внесення грошових коштів у депозит не може тлумачитись як систематична несплата орендної плати і бути підставою для розірвання такого правочину».
Таким чином, внесення грошових коштів на депозит нотаріуса згідно ст.537 ЦК України є правом, а не обов`язком, боржника та останній не може нести будь-які негативні наслідки у разі не реалізації цього права.
Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині є помилковими.
Враховуючи викладене та те, що рішенням, яке набрало законної сили було встановлено прострочку отримання зобов`язання за договором позики в розумінні ст. 613 ЦК України  то і відсутні підстави для стягнення інфляційних витрат та 3% річних через порушення умов договору позики оскільки затримка відбулась не з вини ОСОБА_2 .
Викладені в оскаржуваному рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд
                                                                ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Балаклицького Вячеслава Вікторовича залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий                                                                   В.В. Гуль
 
Судді                                                                               Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник