ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року 
м. Київ

справа № 320/8522/20
адміністративне провадження № К/9901/48239/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Білак М.В.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у суді касаційної інстанції адміністративну справу №320/8522/20
за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2021 року (суддя Смолій І.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року (головуючий суддя - Черпіцька Л.Т., судді: Епель   О.В., Пилипенко О.Є.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
1.          У вересні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного бюро розслідувань (по тексту - ДБР; відповідач), у якому, з урахуванням заяви про зміну (збільшення) підстав позову, просив:
- визнати протиправним і скасувати наказ виконуючого обов`язки Директора ДБР Соколова Олександра Володимировича від 14 серпня 2020 № 518-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити позивача на посаді Директора Територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому (по тексту - ТУ ДБР, розташоване у м. Хмельницькому) або на іншій рівнозначній посаді з 20 серпня 2020 року;
- стягнути з ДБР на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2020 року у зв`язку із незаконним звільненням з роботи.
2.          Обґрунтовуючи протиправність наказу від 14 серпня 2020 № 518-ос позивач зазначав, що фактичного скорочення посади державної служби, яку він обіймав, унаслідок внесення змін у штатний розпис ДБР у дійсності не відбулося; зазначена у спірному наказі підстава звільнення не визначена Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - № 889-VIII); відповідачем порушено порядок попередження позивача про наступне вивільнення; заміщення посади Директора ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому аналогічною посадою з додатковими характеристиками було розпочато за відсутності правового регулювання проходження особами рядового і начальницького складу служби в ДБР; у Директора ДБР відсутні повноваження як керівника державної служби на звільнення державних службовців. Окремо позивач зауважив про порушення відповідачем норм законодавства про працю щодо пропонування йому рівнозначної або іншої посади в ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому або в центральному апараті ДБР, а також дискримінаційного характеру спірного наказу.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
3.          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
4.          Мотиви ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення полягають у тому, що з 27 грудня 2019 року ДБР, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, припинило своє існування, внаслідок зміни його статусу на державний правоохоронний орган. За таких умов виникла необхідність заміни непритаманних правоохоронним органам посад державної служби іншими категоріями посад - рядового і начальницького складу. 
5.          Суд першої інстанції визнав необґрунтованими твердження позивача про відсутність відповідних повноважень у в. о. Директора ДБР, зазначивши про те, що з 17 березня 2020 року Соколов О.В. приступив до виконання повноважень Директора ДБР, властивих керівнику державної служби, і на основі приписів статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» має право видавати накази та звільняти з посад заступників директорів територіальних управлінь ДБР. 
6.          При цьому суд зауважив про те, що законодавець не ставить права Директора ДБР, передбачені пунктами 4, 8 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та його обов`язки, передбачені пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у залежність від наявності чи відсутності затвердженого Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.
7.          Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що відповідно до наказу ДБР від 14 липня 2020 року №90 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на 2020 рік» замість трьох посад державної служби з 17 серпня 2020 року введено до штатного розпису 2 посади старшого начальницького складу (полковник ДБР). Відповідно, у межах спірних правовідносин мало місце скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, а не зміна істотних умов державної служби, як зазначає позивач.
8.          Суд першої інстанції констатував, що законом, що регулює статус позивача в частині особливостей звільнення у межах спірних правовідносин, є Закон № 889-VIII, конструкція частини третьої статті 87 якого побудована з використанням словосполучення «може пропонувати», що вказує на те, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.
9.          Окремо суд першої інстанції зауважив про непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України та Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414, відповідно до якого особи, які працюють в умовах режимних обмежень, мають переважне право залишатися на роботі у разі вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, оскільки при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення застосуванню підлягають норми спеціального законодавства.
10.          Щодо формулювання підстави звільнення позивача суд зазначив, що наказ містить чітку підставу для звільнення, а саме: «…у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису…», що відповідає вимогам пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII. Водночас, у межах даних правовідносин внаслідок звільнення позивача з державної служби, остання припиняється, про що і зазначено у спірному наказі, що цілком відповідає вимогам пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, згідно з яким державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
11.          Критично суд першої інстанції оцінив й твердження позивача про поширення на нього передбачених підпунктами 3, 4 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 03 грудня 2019 року № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-IX) гарантій. За позицією окружного суду, встановлена підпунктом 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 305-IX гарантія безпосередньо застосована до позивача, оскільки після набрання чинності цим Законом він продовжував здійснювати свої повноваження до його звільнення з відомих підстав. Разом з тим, передбачена підпунктом 4 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 305-IX гарантія на позивача не розповсюджується, оскільки стосується слідчих та оперуповноважених, які перемогли у відповідних конкурсах. Одночасно суд зауважив, що вказані норми не дають гарантій від можливого звільнення з відповідних підстав, зокрема, у разі заміщення посад державної служби посадами рядового і начальницького складу.
12.          Оцінивши твердження ОСОБА_1 про порушення відповідачем порядку вручення йому попередження про наступне вивільнення, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначив про їх необґрунтованість, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивача повідомлено про вивільнення за допомогою електронної пошти, а також шляхом направлення листа, хоча останній повернувся за закінченням терміну зберігання. Тобто, відповідачем вжито достатньо заходів для належного повідомлення позивача про вивільнення. З огляду на приписи статті 9-1 Закону № 889-VIII та враховуючи, що лист на електронну пошту позивача направлено 16 липня 2020 року, останній повідомлений про звільнення 21 липня 2020 року. 
13.          Суд не прийняв до уваги посилання позивача на те, що його не ознайомлено з протоколом від 16 липня 2020 року про доведення інформації або документів до відома державного службовця, оскільки Порядок фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1042, не передбачає такого обов`язку. Натомість пункт 6 цього Порядку надає державному службовцю, якому доведено інформацію або документи до відома, право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу, яким позивач мав та має можливість скористатися.
14.          За наведених вище мотивів Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про правомірність прийнятого ДБР наказу від 14 серпня 2020 року № 518-ос «Про звільнення ОСОБА_1 ». У зв`язку із чим, відсутні підстави для задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
15.          У свою чергу, Шостий апеляційний адміністративний суд у повній мірі погодився з позицією суду першої інстанції та мотивами ухвалення оскаржуваного рішення, з огляду на що постановою від 23 листопада 2021 року залишив рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2021 року без змін.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
16.          29 грудня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року, ухваливши у справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
17.          Рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються позивачем з підстав, визначених пунктами 1, 2, 3 та 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
18.          Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
19.          Обґрунтовуючи наявність зазначеної підстави касаційного оскарження позивач зазначає, що спірні правовідносини пов`язані із звільненням позивача з публічної служби з посади Директора ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, яка в силу пункту 2 частини другої статті 6 Закону № 889-VIII віднесена до категорії «Б». Тому враховуючи виключення, яке містить пункт 1 частини шостої статті 12 КАС України, даний спір щодо звільнення позивача з публічної служби повинен був розглядатися за правилами загального позовного провадження. Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.
20.          У свою чергу, Шостим апеляційним адміністративним судом в оскаржуваному рішенні застосовано статті 12, 259, частину сьому статті 257 КАС України без урахування висновків щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 640/10536/19, від 17 вересня 2020 року у справі № 300/64/19, від 19 грудня 2019 року у справі №640/18911/18, від 04 жовтня 2019 року у справі № 280/700/19, від 19 листопада 2019 року у справі №440/103/19.
21.          Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
22.          В обґрунтування зазначеної підстави касаційного оскарження ОСОБА_1 покликається на те, що Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20 сформував висновок про те, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. Аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
23.          Разом з тим, ОСОБА_1 вважає, що від названого висновку Верховного Суду необхідно відступити, оскільки регламентована частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII відсутність обов`язку в державного органу пропонувати працівнику, посада якого підлягає скороченню, іншу роботу не є абсолютним. Рішення про звільнення працівника не може бути свавільним, дискримінаційним та непропорційним з огляду на конституційні принципи та гарантії, які мають вищу юридичну силу.
24.          Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
25.          Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 в частині обґрунтувань зазначеної підстави касаційного оскарження полягають у відсутності Верховного суду щодо застосування частини першої статті 9-1 Закону № 889-VIII у взаємозв`язку із Законом України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» (далі - Закон № 851-IV) у частині визначення правової природи документу «попередження про наступне вивільнення», направленого засобами телекомунікаційного зв`язку, та необхідності його підписання електронним цифровим підписом.
26.          Скаржник вказує, що відповідач надіслав на електронну пошту ОСОБА_1 електронний файл, у вкладенні якого була відсканована копія попередження, а згідно Закону № 851-IV створений електронний документ повинен мати електронний підпис автора. Таким чином відповідач був зобов`язаний згідно із Законом № 889-VIII повідомити ОСОБА_1 про наступне вивільнення у спосіб, передбачений Законом №851-IV, а не направляти зображення в електронному вигляді без електронного цифрового підпису. Відсутність електронного підпису на повідомленні про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 16 липня 2020 року унеможливлює ідентифікацію відправника та/або автора повідомлення, а зміст такого повідомлення не захищений від внесення правок та викривлення і може викликати сумніви у його відповідності паперовому примірнику, що є недопустимим з огляду на обов`язок керівника державної служби належним чином попередити державного службовця персонально про наступне звільнення.
27.          Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
28.          У вимірі зазначеної підстави касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не досліджено докази, наявні в матеріалах справи, щодо реєстрації місця проживання позивача на момент направлення попередження про наступне вивільнення. 
29.          Суд апеляційної інстанції відхилив аргументи позивача про безпідставне надіслання відповідачем попередження про наступне вивільнення за адресою: АДРЕСА_1 замість адреси, яка є місцем реєстрації позивача: АДРЕСА_2 , оскільки, на переконання суду, відповідач надсилав позивачу згаданий документ за адресою місця проживання/перебування за наявними в особовій справі контактними даними, які державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів. 
30.          Такий висновок апеляційного суду, на думку позивача, свідчить про неналежне дослідження доказів наявних в матеріалах справи, що є самостійною підставою для скасування судових рішень попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України.
31.          Окрім того, судами попередніх інстанцій прийнято рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі. Зокрема, оскільки ОСОБА_1 було звільнено з посади Директора ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яке є самостійною юридичною особою, яка має самостійний баланс та здійснює виплату заробітної плати згідно власного кошторису, то у зв`язку з наявністю вимоги про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції прийняв рішення, не залучивши до участі у справі ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, хоча така заява подавалася ОСОБА_1 до суду першої інстанції. Однак через грубе порушення процесу шляхом розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, була залишена без розгляду через особливості провадження.
32.          Також порушення норм процесуального права скаржник убачає в тому, що суд першої інстанції розглянув вказану справу у порядку спрощеного провадження, що обмежило позивача подати уточнення позовних вимог та залучити територіальний орган ДБР, де ОСОБА_1 займав посаду Директора, у якості співвідповідача, а суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів у відповідача.
33.          Ухвалою від 14 січня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
34.          03 лютого 2022 року до суду касаційної інстанції від ДБР надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
35.          Щодо касаційного оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ДБР зазначає про те, що з огляду на те, що даний спір не є спором, що підлягає розгляду виключно за правилами загального позовного провадження (частина 4 статті 12 КАС України), як і не є спором, що не може бути розглянутим за правилами спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 257 КАС України), суд апеляційної інстанції, зважаючи на приписи частини 2 статті 257 КАС України, правильно констатував, що справа за таким спором може бути розглянута за правилами загального позовного провадження, якщо суд першої інстанції дійде такого висновку. Однак суд першої інстанції дійшов висновку про розгляд цієї справи за правилами спрощеного провадження, що жодним чином не суперечить відповідним нормам КАС України.
36.          Посилання скаржника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 440/10/19, №280/700/19, №640/18911/18, №300/64/19, є недоречними з огляду на їх нерелевантність через відмінність редакцій та умов застосування Верховним Судом норм процесуального права, чинних на час розгляду вказаних справ, від редакцій та умов застосування таких норм процесуального права, чинних на час розгляду апеляційним судом справи № 320/8522/20. Таким чином, зазначені скаржником судові рішення Верховного Суду у справах №440/10/19, №280/700/19, №640/18911/18, №300/64/19 не містять правового висновку щодо застосування норм процесуального права (зокрема, пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України в розрізі підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, визначених пунктом 8 частини третьої статті 353 КАС України в редакції, чинній починаючи з 08 лютого 2020 року) у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, який міг або мав бути урахований судами попередніх інстанцій в рамках цієї справи № 320/8522/20, а, відтак, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 у цій частині є необґрунтованими та не заслуговують на увагу. При цьому, зазначене скаржником судове рішення Верховного Суду у справі № 640/10536/19 містить правовий висновок щодо застосування норм процесуального права (зокрема, пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України в розрізі підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, визначених пунктом 8 частини третьої статті 353 КАС України в редакції, чинній починаючи з 08 лютого 2020 року) у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, який врахований судами попередніх інстанцій в рамках цієї справи №320/8522/20.
37.          Стосовно касаційного оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, ДБР вказує про те, що 28 липня 2021 року Верховний Суд у справі №640/11024/20 сформував правовий висновок щодо застосування положень частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII при звільнені державних службовців ДБР з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 цього Закону в контексті вимог положень статей 9, 12, 14, 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань». Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення не покладається обов`язок із працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
38.          Аналогічним чином Верховним Судом застосовано положення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у контексті застосування положень Закону України «Про Державне бюро розслідувань» у подібних правовідносинах у справах № 420/3825/20, № 520/11687/2020, № 480/4055/20, №380/3646/20, №640/20284/20, № 200/7446/20-а, № 380/3551/20.
39.          Отже, на теперішній час склалася усталена практика Верховного Суду щодо застосування положень частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у подібних правовідносинах і жодних вад вказаної практики, як то неефективності, неясності, неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості, помилковості тощо, які можуть бути підставою для відступу від неї судами, наразі не вбачається та скаржником вмотивовано не обґрунтовано.
40.          Обґрунтовуючи свої заперечення щодо наявності підстав для касаційного оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, ДБР вказує про те, що попередження про наступне вивільнення створювалося не у порядку, визначеному Законом № 851-VI, адже створено не як електронний документ, а відтак це унеможливлює застосування вимог цього Закону до спірних правовідносин. Більше того, Закон № 851-VI не містить імперативних вимог щодо обов`язковості завірення електронного документа електронним цифровим підписом автора такого документа. Попереджаючи позивача про звільнення ДБР керувалося положеннями частини четвертої статті 9-1 Закону №889-VIII, відповідно до яких інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на 5 календарний день з моменту їх відправлення. Тож положеннями цієї статті передбачено, що доведення тієї чи іншої інформації, як подія, вважається такою, що відбулася на 5 календарний день з моменту їх відправлення, в незалежності від дати фактичного вручення. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, сформованим у постанові від 15 липня 2021 у справі № 140/6353/20.
41.          Відтак, направлення позивачу попередження про наступне вивільнення від 16 липня 2020 року на електронну та поштову адреси у порядку передбаченому статтею 9-1 Закону № 889-VIII свідчить про дотримання ДБР вимог статті 87 Закону №889-VIII в частині попередження державного службовця про наступне вивільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів.
42.          Аргументуючи свою позицію щодо касаційного оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, ДБР зазначає, що зазначені скаржником начебто обмеження його прав на подання уточнення позовних вимог та залучення додаткового співвідповідача зумовлені не особливостями розгляду справи у порядку спрощеного провадження, а пропуском скаржником установлених КАС України строків на вчинення вказаних процесуальних дій, що достеменно підтверджується матеріалами цієї справи та встановленими на їх основі фактичними обставинами. Не заслуговують на увагу та є необґрунтованими, на думку ДБР, також твердження скаржника щодо неправомірного відхилення апеляційним судом клопотання про витребування доказів щодо вакантних посад на момент звільнення скаржника та щодо призначення першого заступника та заступника начальника ДБР, оскільки відповідною релевантною правозастосовною практикою Верховного Суду підтверджено, що наявність та/або відсутність вакантних посад не є предметом дослідження у цій справі, позаяк законодавство на час виникнення спірних правовідносин не передбачало обов`язку щодо пропонування скаржнику таких вакантних посад при звільненні. 
43.          Твердження скаржника про прийняття судами попередніх інстанцій рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, зокрема ТУ ДБР, розташованого у м.   Хмельницькому є безпідставними, оскільки ні суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції у цій справі не приймали жодних рішень про права, свободи, інтереси та обов`язки вказаної особи. У задоволенні позовних вимог у цій справі, які пред`явлені скаржником лише до ДБР, судами попередніх інстанцій відмовлено повністю.
44.          На підставі вищенаведеного ДБР уважає, що доводи касаційної скарги, які були підставою відкриття касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки судами всебічно перевірено обставини справи, вирішено спір відповідно до норм матеріального права та при належному дотриманні процесуального права.
45.          12 квітня 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій позивач ще раз наголосив на обґрунтованості доводів касаційної скарги.
46.          18 травня та 09 серпня 2022 року від ДБР надійшли додаткові пояснення, у яких відповідач вчергове підкреслив викладену у відзиві позицію по суті доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
47.          У свою чергу, позивач 10 жовтня 2022 року надіслав на адресу Верховного Суду пояснення, у яких повторно зосереджує увагу на ключових доводах поданої ним касаційної скарги, зокрема щодо неправомірного внесення змін до штатного розпису, надуманого скорочення його посади, не пропонування йому іншої рівнозначної посади, звуження змісту та обсягу його прав і свобод частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) та дискримінаційного підходу під час його звільнення зі служби в ДБР.
48.          Ухвалою від 21 листопада 2022 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у попередньому судовому засіданні.
ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
49.          Наказом Директора ДБР від 27 листопада 2018 року № 204-ос позивача призначено на посаду Директора ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, як обраного за конкурсом з 28 листопада 2018 року, з випробувальним строком 6 місяців.
50.          28 листопада 2018 року позивачем складено присягу державного службовця, про що свідчать матеріали особової справи позивача.
51.          08 липня 2020 року в.о. Директора ДБР Соколов О.В. прийняв наказ № 323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами».
52.          14 липня 2020 року в.о. Директора ДБР Соколов О.В. прийняв наказ № 90 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на 2020 рік», яким, відповідно до пунктів 4, 8 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затверджених наказом ДБР від 08 липня 2020 року № 323, затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 1 ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому та введено в дію з 17 серпня 2020 року (пункт 1), скорочено посади державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому внаслідок змін до штатного розпису № 1, що додаються (пункт 2). Зокрема, замість трьох посад державної служби введено до штатного розпису посади старшого начальницького складу (полковник ДБР).
53.          14 липня 2020 року в.о. Директора ДБР Соколов О.В. прийняв наказ № 336 «Про попередження працівників», яким вирішено Управлінню кадрової та державної служби ДБР персонально попередити працівників територіальних управлінь ДБР, посади яких з 17 серпня 2020 року скорочуються, про наступне вивільнення (додатки 1-7).
54.          У списку працівників ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, які попереджаються про скорочення посади державної служби внаслідок змін до штатного розпису (додаток 2 до вказаного наказу №336) відсутній підпис позивача про відповідне попередження.
55.          Водночас, у матеріалах справи наявний акт від 16 липня 2020 року № 20, згідно з яким комісія у відповідному складі склала акт про те, що 16 липня 2020 року позивач не прибув до ДБР для отримання попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби, яку він обіймає.
56.          Також провідним спеціалістом відділу проходження служби, організаційно-штатної роботи та обліку персоналу Управління кадрової та державної служби ДБР складено протокол від 16 липня 2020 року про доведення інформації або документів до відома державного службовця, згідно з яким в цей же день на електронну пошту позивача надіслано попередження про наступне вивільнення. Вказаний акт також підписано керівником зазначеного Управління.
57.          Крім того, листом від 16 липня 2020 року № 10-13-01-15507, підписаного керівником Управління кадрової та державної служби ДБР, направлено позивачу попередження про наступне вивільнення, відповідно до якого позивача попереджено про скорочення його посади, а також про те, що по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення даного попередження його буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
58.          На підтвердження відправлення вказаних електронного та поштового листів відповідачем надано суду відповідну роздруківку з електронної пошти, список № 15 рекомендованих листів з відповідними даними, у тому числі відбитком поштового штемпеля та чек від 16 липня 2020 року.
59.          Водночас в матеріалах справи міститься копія конверту, який повернувся відповідачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
60.          14 серпня 2020 року в.о. Директора ДБР Соколов О.В. прийняв наказ № 518-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », яким відповідно до 8, 9 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» позивача звільнено з посади Директора ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, 20 серпня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби. Підстави: наказ ДБР від 14 липня 2020 року № 90 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на 2020 рік»; наказ ДБР від 14 липня 2020 року № 336 «Про попередження працівників»; протокол від 16 липня 2020 року про доведення інформації або документів до відома державного службовця.
61.          Позивач, уважаючи наказ про звільнення протиправним і таким, що порушує його права, звернувся до суду з цим позовом.
V. Нормативне регулювання
62.          Конституція України 
62.1.          Стаття 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
62.2.          Стаття 43. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
63.          Кодекс законів про працю України (по тексту - КЗпП України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) 
63.1.          Стаття 5-1. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
63.2.          Стаття 40. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
63.3.          Стаття 49-2. Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
64.          Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №   889-VIII; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) 
64.1.          Стаття 3. Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
64.2.          Стаття 9-1. Доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.
Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.
Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.
64.3.          Стаття 83. Державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1   цього Закону) (пункт 4).
64.4.          Стаття 87. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1).
Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.
65.          Закон України від 12 листопада 2015 року № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794-VIII; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
65.1.          Стаття 1. Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
65.2.          Стаття 9. Систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.
Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.
65.3.          Стаття 12. Директор Державного бюро розслідувань, з-поміж іншого: координує і контролює діяльність центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань (пункт 3); затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань (пункт 4); визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами (пункт 5); призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань (пункт 9); присвоює у встановленому законодавством порядку ранги державних службовців працівникам Державного бюро розслідувань та спеціальні звання особам рядового і начальницького складу (пункт 14); представляє Державне бюро розслідувань у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, громадськими об`єднаннями, а також органами іноземних держав, міжнародними організаціями тощо (пункт 16); здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами, у тому числі має право в межах своєї компетенції особисто реалізовувати повноваження Державного бюро розслідувань, визначені цим Законом (пункт 20).
Повноваження, передбачені пунктами 4 і 5 частини першої цієї статті, щодо діяльності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Директор Державного бюро розслідувань здійснює за поданням директорів відповідних територіальних управлінь.
65.4.          Стаття 13. Директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань та їх заступники, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань та їх заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань. Такі особи призначаються на посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням конкурсних комісій, що проводять конкурс на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому частиною третьою   статті 14 цього Закону.
65.5.          Стаття 14. До працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.
Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.
Трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
65.6.          Стаття 14-3. Державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу».
Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.
Переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення.
66.          Порядок зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, затверджений наказом ДБР від 28 грудня 2019 року № 343 «Про організацію проведення заходів на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (зі змінами, внесеними наказами від 02 січня 2020 року № 1 та від 03 січня 2020 року № 2) (далі також - Порядок № 343).
66.1.          Пункт 2. Для забезпечення ефективності та безперервності виконання завдань, покладених на Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган, Директор Державного бюро розслідувань або особа, яка виконує його повноваження, визначає в межах граничної чисельності перелік посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, передбачених пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
66.2.          Пункт 4. Служба в Державному бюро розслідувань на посадах рядового і начальницького складу передбачає відповідність кваліфікаційним вимогам та особливим критеріям професійної придатності (зокрема щодо стану здоров`я, застосування зброї та спецзасобів, здатності витримувати додаткові фізичні та психологічні навантаження, понаднормову роботу тощо), які є відмінними від вимог служби в ДБР на посадах державної служби.
66.3.          Пункт 6. Зміна категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, здійснюється за рішенням Директора Державного бюро розслідувань або особи, яка виконує його повноваження.
Зміна категорії посад передбачає виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця (відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу») та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.
З прийняттям рішення Директором Державного бюро розслідувань або особою, яка виконує його повноваження, про зміну категорії посади, Управління кадрової роботи та державної служби готує проекти наказів:
«Про затвердження Переліку посад у центральному апараті (територіальних управліннях) Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами» - щодо внесення відповідних змін до Переліку посад;
«Про внесення змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань» та відповідні зміни, погоджує з заінтересованими самостійними структурними підрозділами та подає на підпис Директору ДБР.
Після затвердження штатного розпису Державного бюро розслідувань (змін до штатного розпису) щодо працівників, посади яких скорочуються, видається наказ про їх персональне попередження про наступне звільнення на підставі Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
На введені до штатного розпису посади, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, оголошується конкурс.
Після проведення етапів конкурсного відбору, проведення психофізіологічного дослідження з використанням поліграфа, співбесіди та визначення переможців, кандидати на посади рядового та начальницького складу проходять військово-лікарську комісію для визначення придатності до служби за станом здоров`я. Кандидати на посади у спеціальний підрозділ Державного бюро розслідувань додатково проходять тестування з фізичної підготовки.
За умови успішного проходження всіх етапів відбору та за результатами спеціальної перевірки (для визначення категорії персоналу), стосовно переможців конкурсного відбору видається наказ про призначення на відповідні посади.
67.          Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743 (далі - Положення № 743)
67.1.          Пункт 1. Це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки.
67.2.          Пункт 2. Служба у Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
67.3.          Пункт 3. Особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань (далі - особи рядового та начальницького складу) є громадяни України, які на конкурсній основі у добровільному порядку (за контрактом) прийняті на службу до Державного бюро розслідувань і яким присвоєно спеціальні звання осіб рядового та начальницького складу відповідно до законодавства.
67.4.          Пункт 7. Встановлення, зміна або припинення правових відносин осіб рядового та начальницького складу, які проходять службу (зокрема присвоєння спеціального звання, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення із служби, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо), оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Директором ДБР.
67.5.          Пункт 10. Особи, які вперше призначаються на посади рядового та начальницького складу ДБР, складають присягу відповідно до статті 14-1 Закону №794-VІІІ.
67.6.          Пункт 54. Посади, на які призначаються особи рядового та начальницького складу, та відповідні їм спеціальні звання ДБР визначаються штатним розписом (штатом).
VІ. Оцінка висновків судів та позиція Верховного Суду
68.          За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
69.          З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
70.          Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрите з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
71.          У вимірі заявлених позовних вимог і підстав касаційного оскарження слід зауважити, що спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивача з посади державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, із припиненням державної служби.
72.          Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. 
73.          На час прийняття позивача на державну службу до ДБР (28 листопада 2018 року) Закон №794-VIII діяв у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання».
74.          Відповідно до статті 1 Закону № 794-VIII (у згаданій редакції) за правовим статусом ДБР визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
75.          Статтею 9 Закону № 794-VIII (у цій же редакції) було передбачено, що систему ДБР складають центральний апарат, територіальні органи, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі ДБР діють слідчі, оперативні та інші підрозділи. Організаційну структуру ДБР затверджує Директор ДБР за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
76.          27 грудня 2019 року набрав чинності Закон № 305-IX, водночас редакція частини першої статті 14 Закону № 794-VIII, відповідно до якої до працівників ДБР належать 1) особи рядового і начальницького складу, 2) державні службовці та 3) особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР, не зазнала змін. 
77.          У той же час, з набранням чинності 27 грудня 2019 року Законом № 305-ІХ правовий статус ДБР змінився із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.
78.          Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції Закону №305-ІХ) ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
79.          Окрім того, згідно з частинами першою та другою статті 9 указаного Закону, систему ДБР складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі ДБР діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура ДБР визначається Президентом України.
80.          Отже, з 27 грудня 2019 року змінився не лише правовий статус ДБР, але й порядок визначення організаційної структури ДБР.
81.          Такі зміни були запроваджені з метою удосконалення правових основ організації й діяльності ДБР шляхом реформування вказаного органу задля цілей удосконалення законодавчого регулювання питань, пов`язаних із діяльністю територіальних управлінь ДБР, проходженням служби особами рядового та начальницького складу ДБР, конкурсними відборами та переведенням працівників ДБР тощо.
82.          Також указаним Законом № 305-ІХ доповнено Закон № 794-VIII статтею 14-3, якою врегульовано порядок переведення працівників ДБР, за змістом якої:
державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу» (частина перша статті 14-3);
особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі ДБР, у тому числі з територіального управління до центрального апарату ДБР, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади (частина друга статті 14-3);
переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи ДБР, які порушили питання про переведення (частина третя статті 14-3).
83.          З конструкції наведеної норми слідує, що законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припиненні державної служби згідно із Законом № 889-VIII та державної служби особливого характеру згідно із Законом № 794-VIII, встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців (державних службовців та осіб рядового і начальницького складу), та введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців ДБР.
84.          При цьому цією нормою не передбачено механізму переведення особи, що займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом.
85.          Подібний висновок щодо тлумачення статті 14-3 Закону № 794-VIII викладений у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 200/11081/20-а (пункт 56), від 24 червня 2022 року у справі № 200/12306/20-а (пункт 37) і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від нього.
86.          На виконання вимог статті 9 Закону № 794-VIII (у редакції Закону № 305-ІХ) Указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру ДБР, що, відповідно, зумовило необхідність прийняття змін до штатного розпису як центрального апарату, так і територіальних органів ДБР.
87.          28 грудня 2019 року ДБР затверджено Порядок № 343, положеннями пункту 4 якого чітко визначає, що служба в ДБР на посадах рядового і начальницького складу передбачає відповідність кваліфікаційним вимогам та особливим критеріям професійної придатності (зокрема щодо стану здоров`я, застосування зброї та спецзасобів, здатності витримувати додаткові фізичні та психологічні навантаження, понаднормову роботу тощо), які є відмінними від вимог служби в ДБР на посадах державної служби.
88.          При цьому, в пункті 6 Порядку № 343 закріплено , що зміна категорії посад передбачає виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця (відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу») та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу. На введені до штатного розпису посади, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, оголошується конкурс.
89.          Наведене кореспондує з приписами частини третьої статті 14 Закону № 794-VIII, де зазначено, що на службу до ДБР приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до ДБР без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах ДБР затверджуються Директором ДБР.
90.          На виконання частини шостої статті 14 Закону № 794-VІІІ Кабінет Міністрів України затвердив Положення № 743, пунктом 3 якого також передбачено, що особами рядового та начальницького складу ДБР є громадяни України, які на конкурсній основі у добровільному порядку (за контрактом) прийняті на службу до ДБР і яким присвоєно спеціальні звання осіб рядового та начальницького складу відповідно до законодавства.
91.          Згідно з пунктом 54 Положення № 743 посади, на які призначаються особи рядового та начальницького складу, та відповідні їм спеціальні звання ДБР визначаються штатним розписом (штатом).
92.          Ураховуючи наведені вище законодавчі зміни та керуючись наданими пунктом 5 частини першої статті 12 Закону № 794-VІІІ повноваженнями, 08 липня 2020 року в. о. Директора ДБР Соколов О.В. видав наказ № 323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Бюро, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами».
93.          Як висновується з пункту 6 Порядку № 343, затвердження указаного Переліку є першим етапом у процедурі зміни категорії посад у центральному апараті (територіальних управліннях) ДБР. У свою чергу, другим етапом в означеній процедурі є прийняття наказу про внесення змін до штатного розпису центрального апарату (територіальних управлінь) ДБР. 
94.          Так, наказом ДБР від 14 липня 2020 року №90 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на 2020 рік» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік та введено його в дію з 17 серпня 2020 року.
95.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону №   117-IX від 19 вересня 2019 року) на момент виникнення спірних правовідносин підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
96.          Аналіз наведених норм дозволяє Суду дійти висновку, що законодавчі положення стосовно зміни правового статусу ДБР потягнули за собою зміну його організаційної структури й штатного розпису, а процес реалізації цих положень передбачав зміну категорії посад шляхом виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.
97.          У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що ДБР звільнило позивача з посади Директора ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка належала до категорії посад державної служби, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису.
98.          Також суди з`ясували, що посада, яку займав позивач, була включена до переліку посад, які у ТУ ДБР, розташованому у м. Хмельницькому, підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу.
99.          Таким чином у розглядуваному випадку відбулася зміна категорії посад, що має наслідком виведення займаної позивачем посади державної служби зі штатного розпису з її скороченням та введенням замість неї до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.
100.          Як уже зазначалося, положеннями статті 14-3 Закону № 794-VІІІ не передбачено можливості переведення працівників ДБР між посадами різних категорій (посада державної служби/посада рядового і начальницького складу).
101.          Відтак, дослідження штатних розписів до та після оптимізації його структури, порівняння обсягу повноважень чи кваліфікаційних вимог скороченої посади державної служби і введеними посадами рядового і начальницького складу не вимагається через відсутність можливості переведення працівника між цими посадами.
102.          В обумовлених обставинах справи скорочення посади державної служби є підставою для припинення державної служби ОСОБА_1 за ініціативою суб`єкта призначення.
103.          Водночас на момент виникнення спірних правовідносин приписи частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які діяли у редакції Закону № 440-IX, не покладали на суб`єкта призначення або керівника державної служби обов`язку з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
104.          Той факт, що після вступу позивача на державну службу в ДБР змінилася процедура припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не створює підстави для застосування попередньої редакції закону. Так само не може бути застосована до спірних правовідносин редакція закону, яка набрала чинності після звільнення працівника зі служби. Інакший підхід протирічив би засадам правозастосування.
105.          Слід зауважити, що питання правозастосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у зіставленні з частиною третьою статті 87 цього Закону щодо порядку звільнення державних службовців ДБР унаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби було предметом розгляду Верховним Судом, за наслідками чого у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20 сформовано правовий висновок, який полягає у тому, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. 
106.          Наведений правовий підхід, на думку колегії суддів, є застосовним і до спірних правовідносин.
107.          Як установили суди попередніх інстанцій, при звільненні позивача з державної служби ДБР дотрималося вимоги щодо його повідомлення про майбутнє вивільнення не менше як за 30 календарних днів.
108.          З урахуванням викладеного Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що рішення ДБР про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади державної служби прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією й законами України.
109.          Окремо колегія суддів зазначає про обґрунтованість висновків судів у частині надання оцінки доводам позивача про те, що скорочення посад державної служби мало б бути здійснене лише після затвердження Положення № 743, оскільки це не позбавило Директора ДБР встановленого пунктом 4 частини першої статті 12 Закону № 794-VІІІ повноваження затвердити структуру та штатну чисельність територіального органу ДБР. При цьому, як слушно зауважили суди, вказані права та обов`язки Директора ДБР не залежать від наявності чи відсутності затвердженого Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР.
110.          Аналогічного підхід застосований Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2022 року у справі №400/4034/20.
111.          Також судами попередніх інстанцій обґрунтовано відхилено доводи ОСОБА_1 щодо відсутності повноважень у в. о. Директора ДБР на підписання оскаржуваного наказу про звільнення, позаяк повноваження Директора ДБР притаманні як суб`єкту призначення, так і керівнику державної служби. Встановлені особливості здійснення таких повноважень дають підстави для висновку, що до особи, яка виконує обов`язки Директора ДБР, переходить весь спектр повноважень Директора, у том числі призначення на посади та звільнення з посад, зокрема, директорів та заступників директорів територіальних управлінь ДБР.
112.          Тож у підсумку можна констатувати правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, що виразилося у застосуванні положень Закону № 889-VIII у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, а саме у редакції Закону № 440-IX.
113.          В аспекті вищенаведених висновків Верховний Суд уважає за доцільне надати оцінку доводам позивача щодо необхідності відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20.
114.          Колегія суддів звертає увагу на те, що Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.
115.          Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
116.          Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.
117.          За змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
118.          Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
119.          З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
120.          Так, відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, провадження №11-377апп18).
121.          Своєю чергою касаційна скарга не містить переконливих та обґрунтованих доводів необхідності відступлення від висновку щодо застосування частин першої і третьої статті 87 Закону № 889-VIII у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. справі. 
122.          Колегія суддів наголошує, що сформований у названій постанові Верховного Суду правовий висновок застосований у низці інших постанов Суду, зокрема від 29 грудня 2021 року у справі №420/3825/20, від 02 червня 2022 року у справі № 420/3541/20, від 07 липня 2022 року у справі №640/9691/20, від 15 вересня 2022 року у справі № 380/10822/21, від 11 серпня 2022 року у справі №160/8361/20 та ін. 
123.          При цьому, у справі № 380/10822/21 Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20.
124.          Відтак, оскільки позиція Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права при вирішенні цієї категорії спорів є сталою та послідовною, то колегія суддів не уважає за необхідне у цій справі відступати від висновку щодо застосування указаних норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20.
125.          За таких умов підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, передбачені пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, відсутні. 
126.          Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України 
127.          Надаючи оцінку доводам скаржника щодо необхідності формування Верховним Судом висновків щодо застосування частини першої статті 9-1 Закону № 889-VIII у взаємозв`язку із Законом № 851-IV у частині визначення правової природи документу «попередження про наступне вивільнення», направленого засобами телекомунікаційного зв`язку, та необхідності його підписання електронним цифровим підписом, колегія суддів зазначає наступне.
128.          Статтею 9-1 Закону № 889-VIII визначено, що доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
129.          Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.
130.          Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.
131.          Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.
132.          Відповідно до зазначеної норми Кабінетом Міністрів України 11 грудня 2019 року прийнято постанову № 1042 «Про затвердження Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку» (далі - Порядок № 1042).
133.          Згідно з пунктом 1 названого Порядку, він визначає процедуру фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» (далі - Закон).
134.          Пунктами 2- 6 Порядку № 1042 передбачено, що інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.
135.          Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).
136.          Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити: 1) дату, час та місце складення протоколу; 2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону; 3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю; 4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо); 5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю; 6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи; 7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю; 8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол; 9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом; 10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо). 
137.          Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом.
138.          Державний службовець, якому доведено інформацію або документи до відома, має право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу.
139.          Як слідує з установлених судами обставин, наказом ДБР «Про попередження працівників» від 14 липня 2020 року № 336, Управлінню кадрової роботи та державної служби ДБР доручено персонально попередити працівників територіальних управлінь ДБР, посади яких з 17 серпня 2020 року скорочуються, про наступне вивільнення.
140.          Згідно з додатком 2 до цього наказу, до Списку працівників ТУ ДБР, розташованому у м.   Хмельницькому, які попереджаються про скорочення посади державної служби, зокрема, включено ОСОБА_1 .
141.          У зв`язку із службовою необхідністю в. о. Директора ДБР повідомлено керівництву територіальних управлінь ДБР про необхідність прибути особисто 16 липня 2020 року до центрального апарату ДБР для ознайомлення з наказом від 14 липня 2020 року № 336. Однак, позивач 16 липня 2020 року до центрального апарату ДБР не прибув, про що складено Акт від 16 липня 2020 року № 20.
142.          У зв`язку із цим, 16 липня 2020 року складено попередження про наступне вивільнення позивача, у зв`язку зі скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.
143.          На виконання наказу ДБР від 14 липня 2020 року № 336 «Про попередження працівників», на підставі положень статті 9-1 Закону № 889-VIII та Порядку № 1042, на електронну та поштову адреси позивача направлено попередження про наступне вивільнення від 16 липня 2020 року № 10-13-01-15462, про що відповідачем складено відповідний протокол із зазначенням відомостей, передбачених пунктом 4 Порядку № 1042.
144.          Позивачем не спростовується факт отримання попередження про наступне вивільнення від 16 липня 2020 року засобами телекомунікаційного зв`язку на адресу його електронної пошти.
145.          Водночас, позивач уважає, що електронний лист повинен був містити електронний підпис уповноваженої особи, за відсутності якого його не можна вважати таким, що попереджений про наступне вивільнення. 
146.          Так, основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів визначає Закон № 851-IV.
147.          За наведеним у статті 5 цього Закону визначенням, електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
148.          Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
149.          Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.
150.          Згідно з приписами статті 6 Закону № 851-IV, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. 
151.          Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
152.          У свою чергу, відповідно до статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
153.          За змістом статті 10 Закону № 851-IV, відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ.
154.          З аналізу положень Закону № 851-IV слідує, що електронним документом є документ, інформація у якому зафіксована у вигляді електронних даних. Іншими словами, такий документ має буту створений у електронному вигляді. При цьому, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. 
155.          Між тим, як зазначає сам скаржник у касаційній скарзі, у вкладенні електронного листа містилася відсканована копія попередження про наступне вивільнення від 16 липня 2020 року або ж його фотокопія.
156.          Тож ураховуючи, що вказане попередження створювалось не у порядку, визначеному Законом №   851-IV, а саме, не є електронним документом, то до нього не застосовуються положення цього Закону щодо завірення електронного документу електронним цифровим підписом автора. З огляду на що твердження позивача про недотримання відповідачем вимог Закону № 851-IV є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
157.          Одночасно з цим Верховний Суд уважає за необхідне звернути увагу на те, що законодавець, доповнивши Закон № 889-VIII статтею 9-1, мав на меті забезпечити право державного службовця бути обізнаним щодо інформації або документів, які можуть впливати, зокрема, на проходження ним публічної служби.
158.          Тому зважаючи на те, що до відома ОСОБА_1 доведено попередження про наступне вивільнення від 16 липня 2020 року, то мета, закладена в положення статті 9-1 Закону № 889-VIII була досягнута.
159.          Також колегія суддів уважає за необхідне врахувати висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09 серпня 2022 року у справі № 380/876/21, де Суд, проаналізувавши положення статті 9-1 Закону № 889-VIII дійшов висновку про альтернативність вибору керівником державної служби способів доведення інформації або документів до відома державного службовця: особисто, поштою, електронною поштою, використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку. При чому, вибір одного із зазначених способів доведення інформації не тягне за собою обов`язку одночасного використання іншого. Також Суд звернув увагу, що законодавцем у вищенаведеній нормі Закону № 889-VIII не визначено імперативних вимог щодо вибору конкретного виду відправлення документів державного службовця засобами поштового зв`язку (простого, рекомендованого, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю), який, в розумінні Закону № 889-VIII, вважатиметься належним повідомленням.
160.          Колегія суддів погоджується з наведеним правовим підходом тлумачення статті 9-1 Закону № 889-VIII і не вбачає відступу від нього.
161.          Отже, з огляду на приписи статті 9-1 Закону № 889-VIII та вставлену судом апеляційної інстанції дату відправлення відповідачем на електронну пошту позивача попередження - 16 липня 2020 року, позивач уважається таким, що повідомлений про звільнення 21 липня 2020 року. 
162.          Відтак, оскільки днем звільнення ОСОБА_1 є 20 серпня 2020 року, відповідач дотримався строку попередження державного службовця про наступне вивільнення, установленого частиною третьою 87 Закону № 889-VIII.
163.          Ураховуючи викладене Суд констатує непідтвердження доводів скаржника щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій статті 9-1 Закону № 889-VIII, а отже, відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
164.          Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України
165.          У світлі аргументів касаційного оскарження судових рішень у цій частині, колегія суддів уважає за необхідне чітко окреслити ключові доводи касатора:
- неналежне дослідження судами попередніх інстанцій доказів щодо реєстрації місця проживання позивача на момент направлення попередження про наступне вивільнення;
- прийняття судами рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;
- суд першої інстанції розглянув вказану справу у порядку спрощеного провадження, що обмежило позивача подати уточнення позовних вимог та залучити територіальний орган ДБР у якості співвідповідача;
- суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів у відповідача.
166.          Як зазначалося вище, у зв`язку з неприбуттям ОСОБА_1 16 липня 2020 року до центрального апарату ДБР для ознайомлення з наказом ДБР «Про попередження працівників» від 14 липня 2020 року №336, на електронну та поштову адреси позивача направлено попередження про наступне вивільнення від 16 липня 2020 року.
167.          Суд апеляційної інстанції установив, що на підтвердження відправлення вказаних електронного та поштового листів відповідачем надано суду відповідну роздруківку з електронної пошти, список № 15 листів рекомендованих з відповідними даними, у тому числі відбитком поштового штемпеля та чек від 16 липня 2020 року.
168.          Проте відповідачу повернувся поштовий конверт у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
169.          Так, у касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що відповідач безпідставно надіслав попередження про наступне вивільнення за адресою: АДРЕСА_1 замість адреси, яка є місцем реєстрації позивача: АДРЕСА_2 .
170.          Водночас апеляційний установив, що відповідач згідно з частиною другою статті 9-1 Закону № 889-VIII надіслав позивачу означений документ за адресою місця проживання/перебування за наявними в особовій справі контактними даними, які державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.
171.          Колегія суддів погоджується з таким висновком Шостого апеляційного адміністративного суду та додатково звертає увагу на те, що надання актуальних даних про себе є обов`язком державного службовця, у протилежному випадку - відповідальність за правові наслідки, в тому числі щодо неотримання кореспонденції або порушення строків її отримання, покладаються на державного службовця.
172.          Втім, незважаючи на неотримання позивачем попередження про наступне вивільнення засобами поштового зв`язку, останнє було доведено до його відома у визначений законодавством спосіб, а саме шляхом надіслання на електронну пошту, що вважається належним інформуванням державного службовця, про що зазначено вище.
173.          Реагуючи на твердження скаржника про наявність обов`язкової підстави для скасування оскаржуваних судових рішень на підставі пункту 4 частини третьої статті 353 КАС України, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі - ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, колегія суддів вказує про наступне.
174.          З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не залучав до участі у справі ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому. При цьому, зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що відповідачем у справі є ДБР і позовні вимоги, в тому числі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заявлені саме до ДБР. За результатами розгляду справи, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі. 
175.          Таким чином Окружний адміністративний суд міста Києва не приймав рішення щодо прав, свобод, інтересів та обов`язків не лише ДБР, а й тим більше ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому.
176.          Щодо аргументів касатора про необґрунтоване відхилення судом апеляційної інстанції клопотання позивача про витребування доказів, то такі також є безпідставними, оскільки, як уже зазначалося, положеннями статті 14-3 Закону № 794-VІІІ не передбачено можливості переведення працівників ДБР між посадами різних категорій (посада державної служби/посада рядового і начальницького складу). Тому, дослідження штатних розписів до та після оптимізації його структури, порівняння обсягу повноважень чи кваліфікаційних вимог скороченої посади державної служби і введеними посадами рядового і начальницького складу не вимагається через відсутність можливості переведення працівника між цими посадами.
177.          Таким чином докази, які просив витребувати позивач, не несуть змістовного та юридичного навантаження у спірних правовідносинах. 
178.          Стосовно доводів скаржника про порушення судом першої інстанції пункту 2 частини другої статті 353 КАС України колегія суддів зазначає про їх невмотивованість, ураховуючи наступне.
179.          17 лютого 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог та клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача територіального управління ДБР.
180.          Ухвалою від 30 червня 2021 року суд першої інстанції залишив без розгляду вказану заяву ОСОБА_1 , мотивуючи це тим, що розгляд справи по суті розпочався 21 грудня 2020 року, відповідно, станом на момент подання заяви про уточнення позовних вимог позивачем пропущений строк, передбачений частиною першою статті 47 КАС України.
181.          Також суд урахував, що позовних вимог до ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, позивачем не заявлено, при цьому заява про уточнення позовних вимог щодо заявлення вимог до такого суб`єкта задоволенню не підлягає, а тому правові підстави для залучення до участі у справі в якості співвідповідача ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, відсутні.
182.          За таких умов Верховний Суд погоджується з відповідачем про те, що неприйняття судом першої інстанції до розгляду заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог та залучення додаткового співвідповідача було зумовлено не особливостями розгляду справи у порядку спрощеного провадження, а пропуском скаржником установлених КАС України строків на вчинення вказаних процесуальних дій.
183.          Підсумовуючи вищенаведене Верховний Суд констатує відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України
184.          В обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження касатор покликається на те, що Шостим апеляційним адміністративним судом в оскаржуваному рішенні застосовано статті 12, 259, частину сьому статті 257 КАС України без урахування висновків щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного суду від 08 квітня 2021 року у справі №640/10536/19, від 17 вересня 2020 року у справі № 300/64/19, від 19 грудня 2019 року у справі №640/18911/18, від 04 жовтня 2019 року у справі № 280/700/19, від 19 листопада 2019 року у справі №440/103/19.
185.          Насамперед Суд зауважує, що посилання скаржника на частину сьому статті 257 КАС України є безпідставними в силу того, що ця стаття взагалі не містить такої частини, адже структурно складається лише з п`яти частин.
186.          Надаючи оцінку вказаним твердженням скаржника, колегія суддів зазначає наступне.
187.          Спір у цій справі є спором з приводу проходження публічної служби та звільнення з неї.
188.          Положеннями статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
189.          Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
190.          Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
191.          Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
192.          Отже, при вирішенні питання за правилами якого позовного провадження судом розглядатиметься спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановлювати чи належить позивач до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». 
193.          Відкриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки визнав цю справу справою незначної складності.
194.          Разом із тим, судом першої інстанції не враховано виключень, які на час розгляду цієї справи судами першої й апеляційної інстанцій містив пункт 1 частини шостої статті 12 КАС України.
195.          Згідно з приміткою до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції, чинній станом на момент розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій) до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, осіб, посади яких належать до посад державної служби категорії «А» або «Б».
196.          Як установлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обіймав посаду Директора ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка відноситься до категорії «Б» відповідно до частини другої статті 6 Закону № 889-VIII. Відповідно, позивач є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище.
197.          За таких обставин суд першої інстанції помилково відніс дану праву до категорії малозначних.
198.          Водночас, частинами першою - третьою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
199.          За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
200.          При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
201.          У свою чергу, частиною четвертою статті 257 КАС України передбачено вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а саме справи щодо:
-оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
- оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
- примусового відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
- оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
202.          Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів позивача, колегія суддів уважає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).
203.          За відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження. Водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС України, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження.
204.          Зважаючи на положення частини четвертої статті 12, частини четвертої статті 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як уважає позивач, немає. 
205.          Крім того, виходячи із змісту частини другої статті 257 КАС України, за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження.
206.          Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі № 460/6542/20, від 07 жовтня 2021 року в справі № 640/23517/20 та від 30 червня 2022 року у справі № 640/27145/20.
207.          У вимірі доводів касаційної скарги необхідно зауважити про те, що у редакції до 08 лютого 2020 року пунктом 8 частини третьої статті 353 КАС України було передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
208.          Водночас, у зв`язку із набранням чинності 08 лютого 2020 року Законом України від 15 січня 2020 року №460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», зазначений пункт був виключений і визначено, що скасувати оскаржувані судові рішення з такої підстави є можливим у разі порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.
209.          Верховний Суд зауважує, що касаційне провадження у цій справі відкрито ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2022 року, тобто в редакції КАС України після 08 лютого 2020 року.
210.          У той же час, касаційні провадження у справах № 300/64/19, № 640/18911/18, № 280/700/19, №   440/103/19, на які посилається скаржник, та відповідно постанови Верховного Суду в цих справах, прийняті у момент дії попередньої редакції статті 353 КАС України (до 08 лютого 2020 року), яка передбачала імперативний обов`язок суду касаційної інстанції скасувати судові рішення у разі якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
211.          При цьому, згідно з частиною другою статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
212.          За таких обставин колегія суддів уважає, що сформований у згаданих справах правовий підхід Верховного Суду не може бути застосований до спірних правовідносин з підстав відмінності редакцій процесуальних норм, що регулюють указане питання. 
213.          Понад те, у справі № 640/10536/19 Верховний Суд, застосувавши редакцію статті 353 КАС України після 08 лютого 2020 року, констатував, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права і неправильно визначено провадження, в якому слід розглядати цю справу. Зокрема, Суд зазначив, що позивач належить до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, то спір щодо прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби за участі такої посадової особи в якості позивача, не може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження. 
214.          У названій справі Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального права та без повного і всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення цього спору.
215.          Однак колегія суддів відзначає, що сформований у постановах Верховного Суду правовий підхід перебуває у нерозривному зв`язку з обсягом обставин установлених у кожній конкретній справі окремо.
216.          Відтак, оскільки переглянувши оскаржувані судові рішення колегія суддів не встановила неправильного застосуванням судами норм матеріального права та допущення порушень норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, то відсутні підстави для застосування правового підходу щодо застосування указаних норм процесуального права, сформованого Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 640/10536/19.
217.          За таких умов підстави для скасування оскаржуваних судових рішень за пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України відсутні.
218.          Суд зауважує, що в контексті обставин цієї справи та підстав касаційного провадження, ним надано відповідь на всі доводи касаційної скарги, які можуть вплинути на правильне вирішення справи.
219.          На підставі вищенаведеного Суд резюмує, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка. Суди правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
220.          Наведені у касаційній скарзі доводи та аргументи не спростовують наведених у цій постанові висновків.
221.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
222.          Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
223.          Тож ураховуючи приписи статті 350 КАС України касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VІ. Висновки щодо розподілу судових витрат та зупинення виконання судового рішення
224.          З огляду на результат касаційного розгляду справи судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 320/8522/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов М.В. Білак   А.Г. Загороднюк