Справа № 352/2590/21 
Провадження № 22-ц/4808/961/22 
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р.Р. 
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)                Девляшевського В.А.,
суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря                                        Максимів Ю.В.,
за участю         представника Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області – Шаманського П.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тисменицького районного суду в складі судді Струтинського Р.Р., ухвалене 07 червня 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 15 червня 2022 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,
встановив:
В грудні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Савчук В.Р., звернувся в суд з позовом до Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 серпня 2013 року відбулись прилюдні торги з продажу нерухомого майна по АДРЕСА_1 . Вказані торги проводило ПП «СП «Юстиція» на підставі договору № 15/065/13-І від 11.03.2013 року, укладеного з ВДВС Тисменицького РУЮ. Переможцем торгів було визнано позивача, який 29.08.2013 року сплатив на рахунок виконавчої служби 141 680,00 грн за придбане домоволодіння. Також в якості гарантійного внеску за лот 15.08.2013 ним було сплачено 8032,00 грн та 11 288,00 грн додаткової суми винагороди за послуги ПП «СП «Юстиція»».
Разом з тим рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2014 року у справі №352/3390/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, названі прилюдні торги були визнані недійсними. Відповідно позивач звернувся 24 березня 2015 року до ВДВС Тисменицького РУЮ із заявою про повернення коштів, що були ним сплачені. 
Оскільки кошти йому не було повернуто, він звернувся в суд з позовом. В результаті розгляду спору рішенням Тисменицького районного суду від 22 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, з ВДВС Тисменицького РУЮ на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі 141 680,00 грн. А отже судовими рішеннями було встановлено факт безпідставного неповернення грошових коштів позивачу. 
Оскільки борг виконавча служба повернула позивачу тільки 19.02.2021 року, то відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України в нього виникло право на стягнення інфляційних втрат в розмірі 114 562,45 грн та 3% річних у розмірі 25 129,76 грн за період з 24.03.2015 по 19.02.2021.
Рішенням Тисменицького районного суду від 07 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 27410,12 грн боргу, що складається з 9 416,76 грн - 3 відсотків річних, 17 993,36 грн інфляційних втрат та 1313,94 грн судових витрат. У решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, начальник Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Вважає, що позов не підлягав до задоволення відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки між сторонами виникли деліктні, а не зобов`язальні правовідносини. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей відсотки нараховуються відповідно до статті 536 ЦК України, що виключає стягнення 3% річних від простроченої суми.
У боржника існує обов`язок сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 відстоків річних від простроченої суми лише на вимогу кредитора. Разом з тим, звернувшись 24 березня 2015 року до відповідача з вимогою про повернення коштів, позивач не просив застосувати наслідки прострочення зобов`язання. Не заявляв він такої вимоги і при зверненні до суду в грудні 2019 року з позовом про стягнення з виконавчої служби 141 680,00 грн. Відтак, на думку апелянта, стягнення зазначених сум є безпідставним.
Вважає, що судом невірно розраховано суму інфляційних втрат за період з 03.12.2018 по 19.02.2021, яка повинна складати 17 950,22 грн, а не 17 993,36 грн.
Також апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права через не залучення належного відповідача. На його думку, оскільки позов заявлено щодо відшкодування коштів, сплата яких відбувається за рахунок бюджетних надходжень, суд повинен був залучити до участі в справі в якості співвідповідача Державну Казначейську службу України.
Правом на подання відзиву позивач не скористався та в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до сатті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності не встановлено.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановлене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, врахувавши клопотання відповідача про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, виходив з того, що право на стягнення коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання та триває до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, обгрунтованим суд вважав нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 03.12.2018 року ( початок трирічного строку) по 19.02.2021 р. (дата виконання рішення суду). 
З вказаними висновками колегія суддів погоджується.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.08.2013 на підставі договору № 15/065/13-І від 11.03.2013 р., укладеного між ПП "СП «Юстиція» та відділом ДВС Тисменицького РУЮ, відбулися прилюдні торги з продажу нерухомого майна - будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Переможцем даних торгів став позивач ОСОБА_1 , який 29.08.2013 на рахунок ВДВС Тисменицького РУЮ сплатив кошти за будинковолодіння у сумі 141 680,00 грн.
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області у справі №352/3390/13-ц від 10 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, було визнано недійсними вказані прилюдні торги з продажу нерухомого майна, яке належало попередньому власнику ОСОБА_2 .
24.03.2015 ОСОБА_1 звернувся до відділу ДВС Тисменицького РУЮ із заявою про повернення йому сплачених за будинковолодіння коштів у розмірі 141 680, 00 грн (а.с.10). Однак, відповідачем його вимоги не були виконані.
Рішенням Тисменицького районного суду від 22 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення з відділу ДВС Тисменицького РУЮ грошових коштів у сумі 141680, 00 грн (а.с.5-8).
19 лютого 2021 року виконавча служба виконала рішення Тисменицького районного суду та перерахувала позивачу 141680,00 грн, що підтверджується копією виписки з рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 19.11.2021 (а.с.11).
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
При цьому в указаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
В постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 552/5052/20 (провадження № 61-3585св21) вказано, що у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, у продавця - повернути отримані від покупця кошти. 
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми (акцесорне зобов`язання) (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19). 
У справі, яка переглядається, між Тисменицьким ВДВС та ОСОБА_1 існували грошові зобов`язання, невиконання яких зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, адже після набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним прилюдних торгів з продажу нерухомого майна в АДРЕСА_1 у виконавчої служби виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) сплачені грошові кошти.
Судом встановлено, що прилюдні торги визнано недійсними з 10 жовтня 2014 року та з цього часу виник обов`язок у Державної виконавчої служби повернути на користь позивача грошові кошти за придбане домоволодіння у розмірі 141 460,00 грн, сплачених ним на рахунок ВДВС Тисменицького РУЮ 29.08.2013 року.
А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного переконання про те, що оскільки боржник не виконав грошове зобов`язання, вимоги позивача про покладення на боржника відповідальності за прострочення виконання цього зобов`язання за правилами статті 625 ЦК України є обгрунтованими.
Судом враховано те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Отже суд обгрунтовано здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 03.12.2018 р. (три роки до подання позову) по 19.02.2021 р. (дата виконання рішення суду).
Колегія погоджується з розрахунком 3% річних за цей період в розмірі 9 416,76 грн ( 141680 грн х 3% : 365 х 809 дн) та інфляційних втрат в розмірі 17 993,36 грн (141 680 грн х 12,7%), виходячи з зведеної таблиці індексів інфляції, відповідно до якої сума інфляційних втрат за це період становить 112,7%.
При цьому правильним є визначення судом величини приросту індексу споживчих цін в розмірі 112,7%, який заокруглений до десяткового числа після коми, оскільки саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України. Відтак посилання апелянта про невірне нарахування інфляційних втрат колегія відхиляє.
Також необгрунтованими колегія вважає посилання апелянта на те, що не залучення Державної казначейської служби в якості співвідповідача є підставою для скасування вказаного рішення.
Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.
ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вказані висновки висловлені Великоою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.
За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та що судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального чи матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання.        
Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа відноситься до малозначних в силу закону. А тому ухвалене в ній рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 07 червня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        В.А. Девляшевський
Судді:                                                                                О.В. Пнівчук
       О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2022 року.