ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року 
м. Київ

справа №813/1332/18
адміністративне провадження № К/9901/1316/19  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Бившевої Л.І.,  Васильєвої І.А., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 (головуючий суддя Нос С.П., судді: Кухтей Р.В., Попко Я.С.) у справі №813/1332/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кольоровий світ» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Кольоровий світ» (далі - позивач, Товариство) звернулося до суду  із позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (далі - відповідач, податковий орган, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 29.03.2018 року №0005121412 та №0005131412.
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю та протиправністю оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки усі господарські операції позивача з «Прінтфоіл»  здійснено та підтверджено належними первинними документами, які відповідають видам цих операцій та містять необхідні для цілей оподаткування відомості про їх зміст та учасників, а правочин має реальний товарний характер. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.07.2018 у задоволені позову відмовлено повністю. Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що Товариством сформовано вказаний актив (фольга поліграфічна) за рахунок надходження з джерела невідомого походження та його легалізацію за рахунок використання документів виданих ПП «Прінтфоіл» за квітень-травень 2015 року, що фактично не могло і не здійснювало постачання.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.07.2018 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 29.03.2018 №0005121412 та №0005131412. Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з реальності господарських взаємовідносин між позивачем і його контрагентом, що підтверджується належними та достатніми первинними документами.   
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Вказує на невідповідність висновків фактичним обставинам справи, які, на думку скаржника, полягають у нереальності здійснення господарських операцій, та непідтвердження таких операцій відповідними первинними документами, зокрема, товарно-транспортними накладними, заявками на товар, специфікаціями, сертифікатами, технічними паспортами. Посилається на лише документальне оформлення первинних документів без фактичного здійснення господарської діяльності за укладеним договором. 
Позивач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити та залишити без змін судове рішення апеляційної інстанцій. 
Верховний Суд, переглянувши рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з таких мотивів.
Судами попередніх інстанцій установлено, що податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку підприємства з питань дотримання податкового, валютного законодавства, сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.09.2017, за результатами якої складено акт від 13.03.2018 №653/13-01-14-12/31003457 (далі - акт перевірки).
На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 29.03.2018 №0005121412, яким позивачу збільшено суду грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 126055,79 грн, зокрема, за податковими зобов`язаннями в сумі 100844,63 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 25211,16 грн; №0005131412, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 889527,24 грн.
Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 №20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 за №85/430, пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135, пунктів 138.2, 138.3 статті 138 Податкового кодексу України (далі - ПК України), внаслідок чого Товариством завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток на загальну суму 889527,24 грн; пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198, пункту 200.1, 200.2, 200.4 статті 200 ПК України,   внаслідок чого занижено податок на додану вартість у сумі 100844,63 грн; пункту 119.2 статті 119 ПК України щодо відображення в Податковому розрахунку за формою 1ДФ з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку за перевірений період.
Судовими інстанціями установлено, що між позивачем (покупець) та ПП «Прінтфоіл» (постачальник) укладено договір поставки від 05.01.2011 №9. На підтвердження виконання умов договору позивачем надано товарно-транспортні накладні, видаткові і податкові накладні,    прибуткові матеріальні ордера, акти приймання-передачі сировини у переробку,    акти виготовлення продукції з давальницької сировини, вантажно-митні декларації, реєстри прихідних накладних від постачальника, реєстри податкових накладних, реєстри прихідних матеріальних ордерів поступлення товарно-матеріальних цінностей на склад від постачальника, реєстри платіжних доручень, реєстри товарно-транспортних накладних перевізника, зокрема, ТОВ «Домен-Друк» на поставку товарів від постачальника, реєстри актів приймання-передачі сировини отриманої у постачальника в переробку, реєстри актів на виготовлення продукції з давальницької сировини, договори від 08.02.2008 №1/08 та від 01.04.2011 ТР-1 та заявок до них. Товар оприбутковувався на складі (з оформленням прибуткового матеріального ордера). Після того товар (сировина) передавався у переробку ТОВ «Домен - Друк» на підставі договору від 08.02.2008  №1/08 з оформленням акту приймання-передачі сировини у переробку. Після переробки готова продукція передавалась від ТОВ «Домен - Друк» позивачу з оформленням акту виготовлення продукції з давальницької сировини. Виготовлена готова продукція реалізовувалась підприємством покупцям з оформленням видаткових накладних та вантажно-митних декларацій.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування податки і збори.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування (податок на прибуток підприємств) є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування (ПДВ) є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/ орендарю.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Згідно з абзацами першим та другим пункту 198.6 статті 198 ПК України   не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними в абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV).
Відповідно до статті 1 цього Закону (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Частиною другою зазначеної статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Відтак підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено підтвердження реальності господарських операцій позивача з його контрагентом належними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку (видатковими та прибутковими накладними, товарно-транспортними накладними, актами виконаних робіт, банківськими виписками, оборотно-сальдовими відомостями, податковими накладними, актами списання, податковими деклараціями), встановлено відповідний рух активів, використання у господарській діяльності придбаних товарно-матеріальних цінностей, Верховний Суд не може погодитись з доводами податкового органу про нереальність здійснення господарських операцій.
Дослідивши рух активів, наявність господарської мети при вчиненні позивачем угод з вищезазначеним контрагентом, судами встановлено, що усі наявні у матеріалах справи документи дають змогу визначити, який саме товар придбавався, які роботи замовлялись, за якою ціною, між якими контрагентами, також встановлено підтвердження використання товарів у господарській діяльності позивача.
Податковий орган доводами касаційної скарги не спростовує висновків суду апеляційної інстанції щодо правомірності відображення у складі витрат та сум податкового кредиту за господарськими операціями з наведеним вище контрагентом. 
Відповідач у касаційній скарзі просить про переоцінку, додаткову оцінку доказів стосовно реальності здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами, що знаходиться поза межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), за правилами якої суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 у справі №813/1332/18- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко Л.І. Бившева   І.А. Васильєва