Постанова                               
Іменем України
 
28 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 570/3640/20
провадження № 61-18508св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивачі: - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2021 року у складі судді Гнатущенко Ю. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визначення часток у праві власності на квартиру. 
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідачі є їхніми батьками. 01 листопада 1999 року відповідно до договору купівлі-продажу, батьки відчужили однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка була набута в порядку приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому належала усім членам сім`ї на праві спільної сумісної власності. При укладенні зазначеної угоди відповідачі надали нотаріусу заяву, згідно з якою зобов`язувалися придбати нерухомість, у тому числі на позивачів - на той час неповнолітніх ОСОБА_2 , 1991 року народження, та 
ОСОБА_5 , 1993 року народження, та зареєструвати їх у придбаній квартирі.
08 квітня 2006 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у власність двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстрували за ОСОБА_3 . 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 січня 
2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. 
08 липня 2020 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_3 з пропозицією про поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 , запропонувавши два можливі варіанти: 1) продаж зазначеної квартири та поділ грошових коштів між ними у рівних частинах; 2) сплата ОСОБА_3 компенсації вартості 1/2 частки квартири в розмірі 7 000,00 доларів США.
Отримавши зазначену пропозицію ОСОБА_3 , повідомила позивачам про обставини відчуження квартири та невиконане відповідачами зобов`язання щодо придбання житла на позивачів, які на той час були неповнолітніми і не знали про обставини продажу квартири 
АДРЕСА_2 .
28 липня 2020 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічною пропозицією до ОСОБА_4 подарувати по 1/4 частки квартири дітям: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , однак він відмовився, посилаючись на те, що заява від 01 листопада 1999 року про зобов`язання придбати нерухомість, у тому числі на дітей, не є підставою для спонукання його до укладення договору дарування належної йому частки квартири. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушили право позивачів на житло, оскільки відчужили квартиру, співвласниками якої вони були, без виконання зобов`язання щодо придбання житла, у тому числі у їх власність, позивачі просили: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_6 ; визначити, що частка ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/4; визначити, що частка ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/4.
У грудні 2020 року ОСОБА_9 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10 лютого 
2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя.
Ухвала суду мотивована тим, що об`єднання позовів в одне провадження та їх спільний розгляд є недоцільним, оскільки, позови містять різний зміст вимог та обставин, які підлягають доказуванню, в даному випадку вимоги зустрічного позову є самостійними позовними вимогами, від задоволення чи відмови у задоволенні яких не залежить доля первісного позову. Крім того, їх спільний розгляд може ускладнити вирішення справи та призведе до невиправданого затягування розгляду справи за первісним позовом.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, позов задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 .
Визначено, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1  становить по 1/4 кожного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування вчиняти правочини щодо їх майнових прав, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири, видавати письмові зобов`язання від імені дитини, відмовлятися від майнових прав дитини. Орган опіки і піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Оскільки при відчуженні квартири відповідачі гарантували придбання житла, в тому числі для позивачів, однак таких зобов`язань не виконали, суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 підлягають задоволенню.
Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи
У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області 
від 06 квітня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду 
від 12 жовтня 2021 року, у якій він просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини 9 статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у подібних правовідносинах. Посилався на те, що касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України) та, що справа має виняткове значення для заявника, який є інвалідом другої групи, а квартира, поділ якої здійснено є його єдиним житлом (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України). 
Іншими підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначав порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази; безпідставно відмовив у прийнятті зустрічної позовної заяви (пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України) та підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що відповідно до частини дев`ятої статті 177 СК України неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй майнову шкоду та повернути доходи отримані від управління майном, та не врахували, що нормами СК України, ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства» не передбачено такого способу захисту порушених прав дитини, як визнання за нею права власності на нерухоме майно батьків у разі відчуження ними майна, частка у праві власності на яке належала дитині. Таким чином, вважав, що правовим наслідком невиконання обов`язку батьків щодо придбання житла на дітей у разі відчуження майна, частка у праві власності на яке належала дітям, є застосування частини дев`ятої статті 177 СК України та частини першої статті 1166 ЦК України.
Суди не надали оцінки його доводам про те, що вартість квартири АДРЕСА_1 значно перевищує вартість відчуженої квартири АДРЕСА_2 , а отже безпідставно визнали за позивачами право власності на 1/4 частки спірної квартири, та в порушення статті 257 та частини четвертої статті 261 ЦК України, суди не застосували наслідки спливу позовної давності, оскільки з часу набуття позивачами повноліття і до їх звернення з позовом до суду минуло понад десять років.
Крім того, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку, що спільний розгляд первісного і зустрічного позовів є недоцільним. Зокрема не урахували, що спір виник щодо одного і того ж об`єкту нерухомості, позови є взаємопов`язаними, оскільки задоволення зустрічного позову виключає задоволення первісного позову. 
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_1 , у якому вони просили касаційну скаргу 
ОСОБА_4 залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Зазначали, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Суди встановили не виконання відповідачами зобов`язання щодо придбання для позивачів житла після відчуження житла, в якому позивачам належало по 1/4 частці у праві власності. Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що положення частини дев`ятої статті 177 СК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосуються неналежного управління батьками майном неповнолітніх дітей, а не відчуження майна належного неповнолітнім дітям. Необґрунтованими також вважали посилання ОСОБА_4 на пропуск відповідачами позовної давності, оскільки до повідомлення ОСОБА_3 про обставини продажу попередньої квартири, співвласниками якої вони були, і невиконання відповідачами зобов`язання щодо придбання житла, їм не було відомо про порушення їх прав.
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами попередніх інстанцій установлено, що з серпня 1990 року 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 1999 року, квартира 
АДРЕСА_2 належала на праві приватної спільної (сумісної) власності громадянам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 . Квартира приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 34,1 кв. м, житлова площа 17,4 кв. м. Відновна вартість квартири на момент приватизації 6,14 грн.
Згідно з витягом із розпорядження Рівненського міського голови 
від 29 жовтня 1999 року № 2201-р, дозволено продаж квартири АДРЕСА_2 , частина якої належить неповнолітнім ОСОБА_2 , 1991 року народження, та ОСОБА_8 , 1993 року народження, при одночасному оформленні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 співвласниками будинку розташованого у с. Маренін, Березнівського району, Рівненської області, власником якого є дідусь дітей - ОСОБА_12 
01 листопада 1999 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діяли від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_13 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В. І., зареєстрований у реєстрі за № 4637. Продаж квартири здійснено за ціною 14 617,00 грн.
Згідно із заявою, наданою приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Кострикіну В. І. від 01 листопада 1999 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язалися придбати нерухомість, співвласниками якої зареєструвати неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_8  
28 квітня 2006 року між ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В. П., зареєстрований у реєстрі за № 2027. Продаж квартири вчинено за 80 800,00 грн. 
Відповідно до висновку, складеного приватним підприємством 
«Експерт-Рівне-Консалт», ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 07 вересня 2020 року становить 
330 000,00 грн.
У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та її син - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Встановлено, що у зазначеній квартирі постійно проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та її син - ОСОБА_16 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживають за іншими адресами.
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 78 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України, у редакції чинній станом на момент відчуження спірного майна) якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. 
Відповідно до пункту 4.2. Правил опіки та піклування затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за 
№ 387/3680 (далі - Правила опіки та піклування) опікуни (піклувальники) мають право управляти майномпідопічних на користь останніх.
Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. 
Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо (пункт 4.7. Правил опіки та піклування).
Згідно з пунктом 4.16. Правил опіки та піклування органи опіки та піклування зобов`язані, а особа, стосовно якої припинено опіку (піклування), має право вимагати від опікуна або піклувальника відшкодування майнових збитків, завданих їй недобросовісним або недбалим виконанням опікунських обов`язків.
Право батьків на управління майном малолітніх дітей належить їм у силу закону і може визначитися як різновид права управління чужим майном, зокрема батьки від свого імені здійснюють, реалізують суб`єктивне майнове право, що належить дитині. Тобто це здійснення батьками комплексу юридичних та фактичних дій, спрямованих на реалізацію майнових прав дитини щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном в її інтересах. 
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Судами встановлено, що відчуження відповідачами квартири АДРЕСА_2 , співвласниками якої були малодітні ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , відбулося з наданням відповідного дозволу Рівненським міським головою ОСОБА_17 , тобто відповідно до вимог закону, за згодою органу опіки та піклування.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 посилалися на те, що порушення їх прав відбулося у 2006 році під час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі не вказали їх співвласниками зазначеної квартири, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми СК України та ЦК України 
Відповідно до частини першої статі 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини п`ятої статті 177 СК України (тут і далі у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 28 квітня 2006 року № 2027)батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (частина сьома статті 177 СК України).
Зазначене кореспондує частині дев`ятій статті 177 СК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом).
Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було порушено внаслідок невиконання батьками обов`язків щодо правомірного, добросовісного управління майном дітей, що є підставою для застосування до спірних правовідносин частини сьомої статті 177 СК України у сукупності з частиною першою статті 321 ЦК України, оскільки предмет спору стосується права власності дітей на житло.
Щодо ефективності обраного позивачами способу захисту 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Статтею 18 СК України передбачені способи захисту сімейних прав та інтересів, зокрема пунктами 5 та 6 частини другої цієї норми передбачено, відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором.
Згідно з частиною першою статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.
Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що невиконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їм майнову шкоду, в тому числі у спосіб визнання за ними права власності на частку у придбаному батьками майні (відновлення їх права, яке існувало до його порушення), що відповідає способу захисту передбаченому частою сьомою статті 177 СК України, якій кореспондує частина дев`ята статті 177 СК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом). 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визначення часток у праві власності, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про ефективність обраного позивачами способу захисту та задоволення позову, однак помилково вказав, що вказані вище положення статті 177 СК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили забрані у справі докази, зокрема не врахували, що вартість спірної квартири, є значно більшою у порівнянні з вартістю відчуженої є необґрунтованими, оскільки згідно із поданою нотаріусу заявою від 01 листопада 1999 року, відповідачі зобов`язалися придбати житло та зареєструвати право власності на нього, в тому числі на неповнолітніх ОСОБА_2 , та 
ОСОБА_5 , без будь - яких умов. Крім того, відповідач ОСОБА_4 не довів, що вартість квартири  
АДРЕСА_1 є значно вищою від вартості квартири АДРЕСА_2 , надавши оцінку ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , станом на вересень 
2020 року. 
Щодо позовної давності
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (частина четверта стаття 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 251-255 ЦК України.
Аналіз наведених процесуальних норм дає підстави для висновку, що частина четверта статті 261 ЦК України підлягає застосуванню у тому разі, коли особа, будучи неповнолітньою знає по порушення своїх прав, однак у зв`язку із неповною цивільною дієздатністю не може реалізувати своє право на судовий захист. У випадку, коли неповнолітня особа дізналася про порушення своїх прав після досягнення повноліття, то перебіг позовної давності розпочинається з дня коли така особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що квартира АДРЕСА_2 , співвласниками якої були малолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартири, була відчужена відповідачами у листопаді 1999 року. Після придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квітні 2006 року квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 позивачі були в ній зареєстровані та безперешкодно користувалися зазначеним житлом. За встановленими судами обставинами, позивачам стало відомо про невиконане відповідачами зобов`язання щодо придбання для них житла лише 27 липня 2020 року від їх матері ОСОБА_3 , після звернення до неї ОСОБА_4 з пропозицією про поділ майна подружжя - квартири  
АДРЕСА_1 . 
Заявник не навів переконливих аргументів та не надав відповідних доказів, на підтвердження обставин за яких позивачі дізналися чи могли дізнатися про порушення їх майнових прав до 27 липня 2020 року (після досягнення ними повноліття), а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності. 
Доводи заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з відмовою у прийнятті зустрічного позову, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваних рішень, оскільки ОСОБА_4 не позбавлений права на звернення до суду в загальному порядку. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України, суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 
Право батьків на управління майном малолітніх дітей належить їм у силу закону і може визначитися як різновид права управління чужим майном, зокрема батьки від свого імені здійснюють, реалізують суб`єктивне майнове право, що належить дитині. Тобто це здійснення батьками комплексу юридичних та фактичних дій, спрямованих на реалізацію майнових прав дитини щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном в її інтересах. 
Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дітей є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їм майнову шкоду, в тому числі у спосіб визнання за дітьми права власності на частку у новопридбаному батьками майні, що є ефективним способом захисту, оскільки призведе до відновлення права дітей на житло, яке існувало до його порушення, що відповідає способу захисту передбаченому частою сьомою статті 177 СК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 28 квітня 2006 року), якій кореспондує частина дев`ята статті 177 СК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом).
Узагальнюючи наведе, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2021 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, підлягають зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.
Щодо вирішення питання розподілу судових витрат
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).
Ураховуючи, що за результатами перегляду справи в суді касаційної інстанції Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни судових рішень судів попередніх інстанцій, що не вплинуло на правильність вирішення судами спору по суті, судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області 
від 06 квітня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду 
від 12 жовтня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає
 
Головуючий                                                                           О. В. Ступак 
Судді:                                                                           А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко