ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 вересня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 340/2088/22	
(суддя Момонт Г.М., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Панченко О.М., Іванова С.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у справі №340/2088/22 за позовом ОСОБА_1 до  Кіровоградської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-
                                                         ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 07 квітня 2022 року звернувся до суду з позовом до Кіровоградської обласної прокуратури згідно з яким просить:
- визнати протиправною бездіяльність Кіровоградської обласної прокуратури яка відповідно до ст. 52 КАСУ з 11.09.2020 року, є правонаступником прокуратури Кіровоградської області, щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати йому частини заробітної плати – посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 по 30.04.2020 протиправною;
- зобов`язати Кіровоградську обласну прокуратуру сплатити на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1152224 (один мільйон сто п`ятдесят дві тисячі двісті двадцять чотири) грн 80 копійок.           
Позов обґрунтовано тим, що з 01.07.2015 року Законом №1697-VІІ встановлено нові розміри посадових окладів працівників прокуратури, однак, в порушення вимог законодавства виплата  здійснювалися у меншому розмірі.            
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Рішення суду мотивовано тим, що згідно з сталою практикою Верховного Суду викладеною, зокрема в постановах від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 21.03.2018 у справі № 817/548/16, від 21.11.2018 у справі № 808/2163/17, від 16.01.2019 № 804/217/17, від 27.02.2019 у справі № 809/982/16, від 05.05.2020 у справі № 824/490/16, яка у відповідності до положень частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковою для врахування, у відповідача відсутнє право самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості збільшувати видатки з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та застосував до спірних відносин норми, які не підлягали застосуванню, не застосувавши при цьому норми, які підлягали застосуванню. Позивач зазначає про те, що норми законів про Державний бюджет, Бюджетний кодекс України, Закон №113-ІХ, Постанова КМУ №505 не може застосовуватися до спірних відносин.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 з 14.05.2008 року проходив службу в органах прокуратури (а.с.19). 
З 03.02.2016 року – на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області (а.с.20).
Наказом прокурора Кіровоградської області №88к від 29.04.2020 року винесеним відповідно до статті 11 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року (а.с.22).
Листом Кіровоградської обласної прокуратури №27-28вих22 від 23.02.2022 р. надано позивачу інформацію про розмір посадового окладу, який був встановлений ОСОБА_1 за період з 01.07.2015 р. по 31.04.2020 р. (у розрізі по місяцях): з 01.07.2015 р. по 05.09.2017 р. розмір посадового окладу позивача становив 1996,00 грн; з 06.09.2017 р. по 30.04.2020 р. – 5730,00 грн (а.с.28-30).
Правомірність дій відповідача щодо застосування до відносин оплати праці позивача пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 та правомірність бездіяльності відповідача щодо не застосування під час визначення посадового окладу позивача положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
14 жовтня 2014 року прийнято Закон України № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.
Разом із цим, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частиною дев`ятою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно зі статтями 89 і 90 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Частинами першою, другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» якого доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Також, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Аналогічні положення закріплені у пункті 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».
Вищенаведені законодавчі приписи не визнавались неконституційними в установленому порядку.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що за загальним правилом конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які, на думку законодавця, на цьому етапі розвитку суспільства є більш доцільними.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (надалі - Постанова № 505) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2, 6).
Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.
Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України «Про прокуратуру» є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови № 505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання на збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру», а тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є правильним.
Наведені висновки узгоджуються із усталеною судовою практикою, висловленою, з-поміж інших, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №  823/774/16, від 15 червня 2018 року у справі №  802/533/16-а, від 26 червня 2018 року у справі №  817/647/16, від 3 липня 2018 року у справі №  810/1318/16, від 21 листопада 2018 року у справі №  808/2163/17, від 21 листопада 2018 року у справі №  820/93/16, від 21 грудня 2018 року у справі №  802/748/16-а, від 20 лютого 2019 року у справі №  808/2718/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 809/982/16, від 24 квітня 2019 року у справі № 819/34/16, від 26 червня 2019 року у справі №  805/4085/18-а, від 18 вересня 2019 року у справі № 822/1067/16, від 2 жовтня 2019 року у справі №  825/99/16, від 18 березня 2020 року у справі № 0640/3667/18, застосування якої згідно з частиною 2 статті 242 КАС України є обов`язковим для суду апеляційної інстанції.
Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі стосовно протиправності ненарахування йому заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), суд зауважує наступне.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Водночас, як частиною другою статті 152 Конституції України, так і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відтак, враховуючи викладене, суд наголошує, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.
Тому, рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року №820/2462/17, від 25 липня 2019 року у справі №804/3790/17, від 04 червня 2020 року у справі №818/45/16.
Тобто, до 26.03.2020 року відповідач не мав підстав не враховувати як межі бюджетних призначень, кошториси та штатні розписи, так правила пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України та Постанови № 505. 
Поряд із цим, при проведенні реформування органів прокуратури абзацом 3 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ, який набрав чинності з 25.09.2019 року, визначено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Таким чином, до дня звільнення або переведення прокурора місцевої прокуратури діє норма Закону №113-ІХ відповідно до якої з 25.09.2019 року оплата праці працівників місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, тобто Постанови № 505. 
З матеріалів справи встановлено, що позивача не було переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, та було звільнено з 30.04.2020 року. 
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не допустив протиправних дій застосувавши до відносин оплати праці у період з 01.07.2015 по 30.04.2020 пункт 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та Постанову № 505, не допустив протиправної бездіяльності не застосувавши статтю 81 Закону № 1697-VII та не нарахувавши і не виплативши позивачеві заробітну плату у розмірі 1152224,80 грн, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення на користь позивача вказаних коштів.           
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у справі №340/2088/22 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                     Повне судове рішення складено 13 вересня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов