Номер провадження: 22-ц/813/6522/22 
Справа № 504/2001/21
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
                               Цюри Т.В., 
               за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувшив порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників,  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи:  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , приватний нотаріус Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Марченко Олеся Миколаївна, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу (заповіту) особі,  
 
встановив:

23.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М., про встановлення факту належності правовстановлюючого документу (заповіту) особі, складеного ОСОБА_4 від 19.05.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. та зареєстрованого у реєстрі за № 3678 на ім`я ОСОБА_1 .
Заява обґрунтована тим, що за життя ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яким заповіла все своє майно цим особам. Посилаючись на те, що у заповіті допущена технічна помилка у прізвищі (замість правильного « ОСОБА_1 » в заповіті вказано « ОСОБА_1 »), тому заявник вважає, що заповіт належить саме йому. 
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.12.2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.12.2021 року, ухвалення нового рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с. 85-87).
Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 21.09.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 29.09.2022 року.
Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції фактично п`ять місяців (а.с. 73), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що від встановлення даного факту (належності заповіту особі) не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника. Також суд вказав, що зазначений факт не може бути встановлений безвідносно. При цьому суд послався на позицію, висловлену колегією Третьої судової палати ВС КЦ у справі № 597/971/17 від 16.06.2021 року. Крім того, суд вказав, що заявник не позбавлений можливості вирішення свого питання у судовому порядку шляхом визнання права власності у порядку спадкування за заповітом (у порядку позовного провадження), чи звернення до суду із заявою про тлумачення заповіту.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яким заповіла все своє майно цим особам.
Заявник ОСОБА_1 вважає, що цей заповіт належить саме йому, оскільки у заповіті допущена технічна помилка у його прізвищі.
Заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як письмово, так і в судовому засіданні визнали вимоги заяви, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є племінником спадкодавця ОСОБА_4 і вона бажала скласти заповіт, у тому числі на нього (а.с.29, 31, 37).

Колегія суддів зазначає, що за змістом ч.ч.1?2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Крім того, відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
З цих підстав колегія суддів зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 надав до суду першої інстанції документи, якими підтверджується, що спору відносно спадкового майна між спадкоємцями не було, у зв`язку з чим висновок суду про те, що між ОСОБА_1 та іншими спадкоємцями, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існує спір щодо спадкового майна, а тому ОСОБА_1 слід звертатися до суду з заявою про тлумачення заповіту, є помилковим.
Також на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявник ОСОБА_1 не позбавлений можливості вирішення свого питання у судовому порядку шляхом визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, тобто в порядку позовного провадження, чи звернення до суду із заявою про тлумачення заповіту.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що заповіт, складений ОСОБА_4 19 травня 1998 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., та зареєстрований в реєстрі за №3678 на ім`я ОСОБА_1 , за змістом не є не чітким і не має подвійного розуміння. Колегія суддів вважає, що даний заповіт є зрозумілим, чітким, але цей заповіт має лише помилку у букві щодо прізвища спадкоємця, а саме прізвище спадкоємця « ОСОБА_1 » помилково зазначено в заповіті як « ОСОБА_1 ».
Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що помилка щодо букви у прізвищі не відноситься до того, що заповіт є нечітким та має подвійне розуміння.
З цих підстав, колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що твердження суду першої інстанції щодо неналежного способу захисту, є помилковим, а судове рішення суперечить вимогам закону.
Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України у разі виникнення спору між спадкоємцями (ст. 1256 ПК України), якого між спадкоємцями щодо спадкового майна немає.
Так, тлумачення заповіту - це інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тобто, метою тлумачення заповіту є визначення дійсної волі заповідача в разі, коли зміст цього правочину є нечітким або допускає подвійне розуміння. Здійснюючи тлумачення заповіту, важливо з`ясувати не те, що хотів сказати заповідач, а те, що він сказав.
Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в ч.ч.3, 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
Другим рівнем тлумачення і (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
З цих підстав тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.
Разом з тим, за наявності у тексті заповіту очевидних помилок, що не впливають на розуміння його змісту, потреба у тлумаченні заповіту відсутня.

В постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 р., судова справа №478/2164/18, провадження № 61-19541 св 19 здійснено висновок, що інтерпретація заповіту (тлумачення заповіту) судом відбувається лише за наявності спору між спадкоємцями з цього питання.
Ось чому судове тлумачення заповіту є спеціальним щодо тлумачення заповіту спадкоємцями та застосовується за наявності таких умов:
суперечності, неточності змісту заповіту, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача;
неможливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку;
наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача.
Таким чином, відповідно до конструкції ст. 1256 ЦК України суд здійснює тлумачення заповіту виключно за наявності спору між спадкоємцями щодо з`ясування дійсної волі заповідача. Тому сторонами по такій категорії цивільних справ виступатимуть спадкоємці, між якими виник спір.

З цих підстав слід дійти висновку, що помилкове написання в заповіті імені, прізвища або по батькові спадкоємця не створює подвійного розуміння волі заповідача і не вимагає від суду здійснення інтелектуально-розумового процесу тлумачення змісту правочину. 

Верховний Суд в своїй постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20 (провадження № 61-14225св21) здійснив висновок, що спірні правовідносини щодо встановлення факту, який має юридичне значення, регулюються гл. 6 розд. IV ЦПК України. Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Щодо звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом слід звернути увагу, що визнання права власності в порядку спадкування в судовому порядку застосовується у випадках, якщо правовстановлюючі документи на спадкове майно відсутні, таке документи є неналежно оформлені, в них є виправлення, або є спір між спадкоємцями спадкового майна, тощо.
Згідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що заповіт, складений ОСОБА_4 19 травня 1998 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., та зареєстрований в реєстрі за №3678 на ім`я ОСОБА_1 , в судовому порядку не визнаний недійсним, слід дійти висновку про те, що ОСОБА_1 обрав належний спосіб захисту, звернувшись до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту належності правовстановлюючого документу (заповіту), а тому його заява є обгрунтованою і її слід задовольнити. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своєї заяви, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом п.2 ч. 1 ст. 374 та п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково, якщо оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, або при його винесенні неправильно застосовані норми матеріального права і ухвалити у справі нове судове рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду - скасувати та прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу слід задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , правовстановлюючого документу - заповіту, складеного ОСОБА_4 від 19 травня 1998 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., та зареєстрований в реєстрі № 3678 на ім`я ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 грудня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , правовстановлюючого документу - заповіту, складеного ОСОБА_4 від 19 травня 1998 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою Ольгою Юріївною, та зареєстрований в реєстрі № 3678 на ім`я ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 29.09.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               О.С. Комлева 

               Т.В. Цюр а