Справа № 462/5616/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2125/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
       секретарка: Колич Х.Б.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Постигач О.Б. від 27 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - державний нотаріус Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я. про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

       рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.        
       Дане рішення оскаржив  ОСОБА_1 .       
В апеляційній скарзі просить ухвалити рішення яким повністю скасувати оскаржуване рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27.05.2021 року та постановити нове рішення, яким визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 укладеного між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_4 і посвідченого 03 січня 2020 року державним нотаріусом Мельник Г.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 3-6 із застосуванням наслідків,передбачених ст..216 ЦК України. 
Вважає рішення суду незаконним. Вказує, що сторонам ОСОБА_1 і ОСОБА_3 належало на праві спільної часткової власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 . Після розлучення відповідач ОСОБА_3 стала чинити перешкоди позивачу у користуванні спільною власністю, яке полягає у тому що вона самочинно перепланувала квартиру. З приводу незаконних дій відповідача ОСОБА_3 . Залізничний районний та апеляційні суди м.Львова ухвалили 7 рішень, якими її було зобов`язано демонтувати самочинні перепланування, прибудови тощо. Після часткового виконання зазначених рішень судів Державною виконавчою службою відповідач ОСОБА_3 вдруге вчинила перепланування квартири, замурувала дверні пройоми між приміщеннями та вдруге відкрила окремий вхід з приміщення кухні на вулицю, що стверджується актами обстеження ЛКП Граніт № 203 від 21.08.2019 року, №242 від 30.09.2019 року №276 від 18.10.2019 року. Незважаючи на те, що в суді є спір між сторонами про демонтаж самочинного будівництва у квартирі, а у державній виконавчій службі є виконавче провадження по виконанню рішення Львівського апеляційного суду від 22.10.2019 року про виселення з квартири квартирантів ОСОБА_5 , чоловіка ОСОБА_6 та їх дітей, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03 січня 2020 року уклали договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , посвідченого нотаріусом Мельник Г.Я., про що позивачу стало відомо під час судового засідання 21 травня 2020 року. Цей правочин вважає незаконним. Вказує, що спірна квартира використовувалася для двох осіб впродовж багатьох років, за технічним паспортом житлові кімнати суміжно-прохідні, житловою площею 27 кв.м., загальна площа квартири становить 46,8 к.м. При приватизації квартири сторонами була дотримана та норма житлової площі, яка передбачена законом,зокрема ст.47 ЖК України в розмірі 13,65 кв.м. і ніхто не вправі зменшувати норму житлової площі на одну особу. Кожна з сторін володіє 1/2 часткою, визначеною рішенням Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2006 року, проте з врахуванням технічного паспорту виділити у натурі частку із спірної квартири, що є у спільній частковій власності неможливо. Відповідач ОСОБА_7 зверталася до суду з позовом про виділ частки в натурі, потім змінила позов на встановлення порядку користування квартирою але за рішенням суду Залізничного району м Львова від 12 грудня 2018 року справа №462/4792/17 їй відмовили у задоволенні цих позовних вимог. За оспорюваним незаконним правочином суттєво порушуються права і свободи позивача. Перекладаючи права співвласника частини квартири за фіктивним договором дарування, відповідачі неправдиво ствердили у договорі про відсутність судових справ, спорів, фактів обтяжень. Окрім того відповідач ОСОБА_3 дарувальник у договорі неправдиво засвідчила про те, що з моменту набуття нею права власності у спірній квартирі відсутні незаконні перепланування, добудови, прибудови. У спірній квартирі впродовж більше 40 років проживала сім`я сторін в кількості 2-х осіб, навіть після розлучення сторони користувалися спільно кухнею, суміжними кімнатами, вигодами. Склад, сім`ї обдарованої складається з чотирьох осіб, крім ОСОБА_4 її чоловіка та двох неповнолітніх дітей. Наявність такої кількості людей на невеликій площі є порушенням нормативів житлового законодавства України по забезпеченню житловою площею. А окрім того, порушуються всі права власності позивача за тими правовими нормами, які зазначені вище. Колишні квартиранти, а тепер обдаровані за фіктивним договором, є для позивача чужими людьми з якими у спільній квартирі неможливо спільно користуватися кухнею, туалетом, ванною і прохідною житловою площею. Сам договір явно є незаконним, який порушує публічний порядок, та вчинений з метою, що суперечить інтересам і правам позивача. Ціль договору ухилитися від демонтажу незаконних перепланувань, прибудов, які вчинила відповідач ОСОБА_8 .. Дарувальник ОСОБА_3 на папері втратила власність на 1/2 частину квартири, проте, продовжує проживати у спірній квартирі, володіти нею, оскільки іншого житла немає.
В судове засідання окрім позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що від Четвертої Львівської державної нотаріальної контори до суду надійшов лист про розгляд справи у відсутності їх представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
       Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 4, 10, 12-13, 19, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 15-16, 202-203, 215, 217, 626-627, 638, 717, 718 ЦК України, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.02.2005 року у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виділено по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 /а.с. 10-11/. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 31.07.2006 року вбачається, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2013 року /а.с. 115, 116/. З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Граніт» від 16.12.2019 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 - наймач, ОСОБА_9 - наймач, син, ОСОБА_3 - співвласник, ОСОБА_1 - співвласник, ОСОБА_10 - наймач, син /а.с. 118/. 25.11.2019 року Залізничною районною адміністрацією ЛМР було видано розпорядження «Про надання дозволу гр. ОСОБА_4 на укладення договору дарування» /а.с. 120/. 03.01.2020 року ОСОБА_3 , дарувальник, та ОСОБА_4 , обдаровувана, уклали договір дарування 1/2 частин квартири. Згідно даного договору ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар 1/2 частину вкартири АДРЕСА_1 /а.с. 8/. Суд звернув увагу, що договір дарування був укладений відповідно до вимог закону, його зміст не суперечить закону та відповідає дійсній волі сторін. Покликання позивача на те, що укладання спірного договору порушує його права не підтверджені жодними доказами, тоді як відповідач ОСОБА_3 , в силу вимог ст. 361 ЦК України, наділена правом на власний розсуд розпоряджати своєю часткою квартири, в даному випадку подарувати таку ОСОБА_4 . Крім того, суд не вбачав підстав для визнання цього договору фіктивним, оскільки з пояснень самого позивача, ОСОБА_4 дійсно проживає у цій квартирі зі своїми дітьми на постійній основі, що доводить той факт, що сторони оспорюваного правочину досягли тих наслідків, заради яких такий договір укладався. В свою чергу, покликання позивача на ту обставину, що в квартирі проведені незаконні перепланування та прибудови не впливає на дійсність правочину, оскільки є предметом оцінки в інших судових провадженнях. Таким чином, суд вважав, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, позов є недоведеним і задоволенню не підлягає.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
        ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - державний нотаріус Четвертої Львівської нотаріальної контори Мельник Г.Я., в якому просив:
- визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_4 і посвідченого 03 січня 2020 року державним нотаріусом Мельник Г.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 3-6 із застосуванням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, стягнути з відповідачів судові витрати.
       В обґрунтування заявлених вимог покликався на те, що сторонам ОСОБА_1 і ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Квартира надавалася колишньому подружжю ОСОБА_1 з розрахунку на дві особи, складається з двох суміжно-прохідних житлових кімнат, кухні, комунальних вигод. Після розлучення відповідач ОСОБА_3 стала чинити перешкоди позивачу у користуванні спільною власністю, яке полягає у тому, що вона самочинно перепланувала квартиру. З приводу незаконних дій відповідача ОСОБА_3 . Залізничний районний та апеляційні суди м.Львова ухвалили 7 рішень, якими її було зобов`язано демонтувати самочинні перепланування, прибудови. Незважаючи на те, що в суді є спір між сторонами про демонтаж самочинного будівництва у квартирі, а у державній виконавчій службі є виконавче провадження по виконанню рішення Львівського апеляційного суду від 22.10.2019 року про виселення з квартири квартирантів ОСОБА_5 , чоловіка ОСОБА_6 та їх дітей, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03 січня 2020 року уклали договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідченого нотаріусом Мельник Г.Я. Позивач вважає даний договір незаконним, покликаючись на те, що у спірній квартирі впродовж більше 40 років проживала сім`я сторін в кількості 2-х осіб, навіть після розлучення сторони користувалися спільно кухнею, суміжними кімнатами, вигодами. Склад сім`ї обдарованої складається з чотирьох осіб- крім ОСОБА_4 її чоловіка та двох неповнолітніх дітей. Наявність такої кількості людей на невеликій площі є порушенням нормативів житлового законодавства України. Колишні квартиранти, а тепер обдаровані за фіктивним договором, є для позивача чужими людьми з якими у спільній квартирі неможливо спільно користуватися кухнею, туалетом, ванною і прохідною житловою площею. Вважає, що ціль договору ухилитися від демонтажу незаконних перепланувань, прибудов, які вчинила відповідач ОСОБА_3 .. Дарувальник ОСОБА_3 на папері втратили власність на 1/2 частину квартири, проте, продовжує проживати у спірній квартирі, володіти нею, оскільки іншого житла немає. 
Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. За бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
       Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
За ст. 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.  Батьки (усиновлювачі), опікуни не мають права дарувати майно дітей, підопічних. Підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника. Це положення не поширюється на право юридичної особи укладати договір пожертви. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.
Відповідно до ст. 721 ЦК України, якщо дарувальникові відомо про недоліки речі, що є дарунком, або її особливі властивості, які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна обдаровуваного або інших осіб, він зобов`язаний повідомити про них обдаровуваного. Дарувальник, якому було відомо про недоліки або особливі властивості подарованої речі і який не повідомив про них обдаровуваного, зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану майну, та шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю в результаті володіння чи користування дарунком.
За ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Дарувальник, який передав річ підприємству, організації транспорту, зв`язку або іншій особі для вручення її обдаровуваному, має право відмовитися від договору дарування до вручення речі обдаровуваному. Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
       Як вбачається з матеріалів справи, рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.02.2005 року виділено у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 31.07.2006 року вбачається, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2013 року (а.с. 115, 116).
З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Граніт» від 16.12.2019 року № 3769 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 - наймач, ОСОБА_9 - наймач, син, ОСОБА_3 - співвласник, ОСОБА_1 - співвласник, ОСОБА_10 - наймач, син (а.с. 118).
25.11.2019 року Залізничною районною адміністрацією ЛМР було видано розпорядження №1590 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_4 на укладення договору дарування» (а.с. 120).
3.01.2020 року ОСОБА_3 , дарувальник, та ОСОБА_4 , обдаровувана, уклали договір дарування 1/2 частин квартири. Згідно даного договору ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8).
       Як вбачається з матеріалів справи, постановою Львівського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 462/5787/16-ц за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , що діють також в інтересах малолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , треті особи - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Граніт», про визнання незаконними окремих особових рахунків та нумерації квартири та виселення, виселено  ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
       Вказана постанова мотивована тим, що відповідачка ОСОБА_3 , вселивши у спірну квартиру, яка належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачці, відповідачів  ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей, як вбачається з матеріалів справи, не вперше порушила права позивача на вільне користування та володіння його майном, а також його право на житло. Так, відповідачі ОСОБА_4 вселені ОСОБА_3 всупереч вимогам закону без згоди іншого співвласника квартири ОСОБА_1 та їх вселення у квартиру площею 46,8 кв.м однозначно унеможливлює належне користування такою позивачем. Крім цього, попередньо ОСОБА_3 вчиняла протиправні дії по незаконному переобладнанні квартири, що порушувало ці ж права позивача, що встановлено рішеннями судів, що набрали законної сили, а саме у справі №462/7242/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, у справі №462/2989/16ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Залізнична районна адміністрації ЛМР про демонтаж окремого входу та відновлення віконного прорізу; у справі №462/4792/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Також, відповідачка ОСОБА_4 знову ж без згоди співвласника квартири ОСОБА_1 незаконно зареєстрована у квартирі ЛКП «Граніт», що також видало безпідставні довідки Форми 2 №1412 та №1411 від 27.07.2016 року, у яких вказані неіснуючі квартири 6/1 та АДРЕСА_3 .
       Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Залізничного районного суду від 10 листопада 2020 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, у справі №462/2899/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з участю третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою, в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою на АДРЕСА_4 шляхом надання дозволу позивачу демонтувати замуровані дверні прорізи з відновленням дверей між кімнатами 6-4 та 6-5, між коридором 6-7 та кухнею 6-3, замурувати отвір в несучій стіні будинку між кімнатою 6-5 та кухнею 6-3, відновити віконний проріз в кухні 6-3 із демонтажем дверей, бетонної площадки та восьми сходів самочинного окремого входу у квартиру, відновити робочу здатність зрізаних труб індивідуального опалення, з подальшим стягненням коштів після демонтажу та відновлення квартири солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача - відмовлено.
       З постанови Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року вбачається, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10.05.2016 у цивільній справі № 462/7242/15-ц зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 за власний рахунок демонтувати самочинно замурований дверний отвір з коридору /6-7/ на кухню /6-3/, з кімнати /6-4/ в кімнату /6-5/, відновити робочу здатність зрізаних труб індивідуального опалення. На виконання зазначеного рішення Залізничний районний суд м. Львова 18.07.2016 видав виконавчий лист. Зазначене судове рішення по даний час ОСОБА_3 фактично не виконано, оскільки постановою державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області від 26.04.2018 виконавче провадження № 51768193 з примусового виконання виконавчого листа № 462/7242/15-ц закінчене на підставі п.11 ч. 1 ст. 39, ст. 40, ч. 3 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника. Крім цього, представника позивача ОСОБА_2 повідомлено про накладення штрафу на боржника ОСОБА_3 та скерування державним виконавцем подання до Залізничного ВП ГУНП у Львівській області про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно наявності в діях ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ст. 383 Кримінального кодексу України.
Також, у вказаній постанові, судом встановлено, що на даний час фактично і надалі продовжує існувати порушення прав позивача ОСОБА_1 , як співвласника квартири, яке було встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10.05.2016, а саме, щодо самовільного, без згоди співвласника квартири АДРЕСА_1 , замурування дверей з коридору /6-7/ на кухню /6-3/, з кімнати /6-4/ в кімнату /6-5/ та обрізання труб індивідуального опалення.
В свою чергу, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 15.05.2018 у цивільній справі № 462/2989/16-ц встановлено факт самочинного влаштування відповідачкою ОСОБА_3 окремого входу до квартири, демонтаж вікна в кухні і встановлення дверей на місці віконного прорізу у приміщенні кухні та задоволено позов ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати такий окремий вхід у квартиру з відновленням віконного прорізу, стягнуто з останньої судові витрати.
Виконавче провадження № 54490252 з виконання виконавчого листа за даним судовим рішенням закінчене, як вбачається із постанови державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області від 12.11.2018, рішення виконано, а саме: демонтовано дверний отвір та відновлено віконний проріз із розміщенням в ньому вікна, що підтверджується актом державного виконавця від 02.11.2018 року.
Натомість, актами ЛКП «Граніт» № 203 від 21.08.2019 року, №242 від 30.09.2019 року, №276 від 18.10.2019 року встановлено, що після виконання судового рішення від 15.05.2018 року ОСОБА_3 самочинно демонтувала віконний проріз в приміщенні кухні 6-3 та влаштувала дверний отвір для окремого входу у квартиру; бетонну площадку і сходи влаштовано з виходом на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_5 .
Вказане рішення Залізничного районного суду від 10 листопада 2020 року набрало законної сили є чинним та має преюдиційне значення для розгляду даної справи.
       Також, слід вказати, що справа №462/2899/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з участю третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою перебувала в суді з травня 2019 року, що підтверджується ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2019 року про відкриття провадження.
       Однак, оспорюваний договір дарування був укладений вже під час перебування вказаної вище справи в суді.
       Згідно п. 5 Договору дарування, дарувальниця засвідчила, що вказана в договорі частина квартири до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі, під забороною чи арештом не перебуває, факт відсутності будь-яких обтяжень щодо частини квартири підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав від 03.01.2020 року, судових спорів щодо квартири немає; квартира не надана в користування (орендарям); прав третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, непрацездатних, недієздатних, обмежено дієздатних осіб, в тому числі тих, яких дарувальник зобов`язана утримувати за законом або договором, до цієї квартири немає, цей договір не укладається нею під впливом тяжких для неї обставин, а договір укладається на підставі Розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №1590 від 25.11.2019 року.
       Дарувальниця, також, засвідчила, що з моменту набуття нею права власності на відчужувану частину квартири не здійснювала самочинних або будь-яких інших перебудов чи перепланувань у цій квартирі; на день укладення цього договору усі технічні характеристики квартири відповідають правовстановлюючим документам та технічному паспорту на квартиру.
       Квартира, частина якої відчужується, візуально оглянута обдарованою до оформлення цього договору, будь-які перебудови чи перепланування, не застережені у правовстановлюючому документі та в технічному паспорті на квартиру, на момент огляду обдарованою виявлені не були; від обдаровуваної не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору. За домовленістю сторін технічна інвентаризація вищевказаної квартири перед відчуженням не проводилась.
З акту ЛКП «Граніт» №203 від 21.08.2019 року вбачається, що при обстеженні встановлено, що мешканка квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 самочинно демонтувала віконний проріз в приміщенні кухні під інд. 6-3 та влаштувала дверний отвір для окремого входу у квартиру. Бетонну площадку та сходи влаштовано з виходом на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_5 (а.с. 17).
       З акту ЛКП «Граніт» №242 від 30.09.2019 року вбачається, що зі слів мешканця квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 самочинно демонтувала віконний проріз в приміщенні кухні під інд. 6-3 та влаштувала дверний отвір для окремого входу у квартиру. Бетонну площадку та сходи влаштовано з виходом на прибудинкову територію будинку АДРЕСА_5 (а.с.15).
З акту ЛКП «Граніт» №276 від 18.10.2019 року вбачається, що при обстеженні встановлено, що мешканка квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 самочинно демонтувала двері і замурувала дверний проріз між житловими приміщеннями під індексами 6-4 та 6-5. Окрім цього в несучій стіні між житловою кімнатою під інд 6-5 та кухнею під інд. 6-3 самовільно влаштовано дверний проріз та обрізала труби індивідуального опалення (а.с. 16).
       Відтак, вказаними актами та вказаними вище судовими рішеннями встановлено, що відповідачкою ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору дарування було здійснено самовільні перебудови, перепланування у квартирі, змінено входи у квартирі, демонтовано віконний проріз, відрізано опалення, унеможливлено доступ до кухні з коридору квартири, тощо.
Окрім цього, на момент укладення договору дарування в суді перебувала справа №462/2899/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з участю третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою.
Натомість, в договорі дарування вказано, що судових спорів щодо квартири немає та моменту набуття ОСОБА_3 права власності на відчужувану частину квартири не здійснювала самочинних або будь-яких інших перебудов чи перепланувань у цій квартирі та на день укладення цього договору усі технічні характеристики квартири відповідають правовстановлюючим документам та технічному паспорту на квартиру, хоча технічна інвентаризація квартири перед відчуженням не поводилася.
Зважаючи на те, що на момент укладення договору дарування, в квартирі  АДРЕСА_1  ОСОБА_3 було здійснено перепланування та перебудови, які не були узаконені у встановленому законом порядку, натомість щодо здійснення таких існували спори в суді, відтак слід вважати, що ОСОБА_3 відчужено об`єкт нерухомості, який на момент відчуження не існував та відчужений у такому вигляді як був бути не міг, оскільки такий у порушення вимог закону та прав позивача був видозмінений із відповідними наслідками.
Враховуючи вказане, договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 03 січня 2020 року державним нотаріусом Мельник Г.Я. слід вважати недійсним, зважаючи на те, що такий укладено в порушення вимог закону, з порушенням прав позивача та з відчуженням об`єкт нерухомості, якого на час укладення договору не існувало, під час розгляду спору стосовно нього судом.
Враховуючи вказане, доводи позову та апеляційної скарги слід вважати обґрунтованими та самускаргу слідзадовольнити. Рішення ж Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2021 року слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
       Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2021 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - державний нотаріус Четвертої Львівської нотаріальної контори Мельник Г.Я. про визнання договору недійсним - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 03 січня 2020 року державним нотаріусом Мельник Г.Я., зареєстрований в реєстрі за № 3-6.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

       Повний текст постанови складено 29 вересня 2022 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик

Судді:                                                                         Н.П. Крайник

                                                                        М.М. Шандра