П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/642/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфімеко О.В.   
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   

08 листопада 2022 року 
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Матохнюка Д.Б. , 
секретар судового засідання: Лунь Т. С., 
за участю:
представника позивача: Бугайчука Максима Володимировича
представника відповідача: Байдали Ірини Геннадіївни 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування вимоги і рішення, 
В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась до суду із позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, в якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 27.09.2019 №Ф - 0002063304;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС в Житомирській області №0002073304 від 27.09.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
27 жовтня 2022 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила суд її задовольнити.
Представник позивача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог, а також відзив,  колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа - підприємець з 01.02.2017 за юридичною адресою: АДРЕСА_1 , 28.12.2018 внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця .
У період з 08.08.2019 по 21.08.2019 на підставі наказу ГУ ДПС у Житомирській області №1391 від 25 липня 2019 року проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 тривалістю 10 робочих днів, з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.02.2017 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.02.2017 по 31.12.2018.
За наслідками перевірки складено акт №605/06-30-13-04/ НОМЕР_1 від 29.08.2019 (далі - акт перевірки).
Відповідно до висновків, викладених в акті перевірки, за її результатами встановлено порушення позивачем, зокрема:
- пп. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 44.1 ст.44, п.177.2, пп. 174.5, пп.177.4.3, пп. 177.4.4, пп. 177.4.5 п. 177.4, п. 177.10 ст.177 ПКУ, а саме в період з 01.02.2017 по 31.12.2018 занижено чистий оподатковуваний дохід у сумі 553574,43 грн, в результаті чого занижено податкові зобов`язання з податку на доходи з фізичних осіб на 87310,18 грн, в тому числі за 2017 рік у сумі 45680,00 грн, за 2018 рік у сумі 41630,18 грн;
- п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7 та ч.2 ст.9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 №2464-VI встановлено заниження за період з 01.02.2017 по 31.12.2018 суми єдиного внеску у розмірі 93403,48 грн, в т.ч. за 2017 рік в сумі 52350,87 грн, за 2018 рік в сумі 41052,61 грн, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за ставкою 22,0%, за рахунок заниження доходів від здійснення господарської діяльності та завищення витрат безпосередньо пов`язаних з отриманим доходом;
- п.4 ч.2 ст. 6 Закону - 2464, п.3.2. Наказу Міністерства доходів України від 09.09.2013 №454 «Про затвердження порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»: а саме, несвоєчасне подання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску та додатку до нього за 2018 рік.
13.09.2019 позивачем направлено заперечення до вказаного акту перевірки на яке ГУ ДПС України в Житомирській області направило відповідь від 25.09.2019 №791/14/06-30-33-04, в якій зазначило, що висновки щодо встановлених порушень в акті перевірки залишено без змін.
На підставі акту перевірки відповідачем 27.09.2019 прийнято:
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.09.2019 № Ф 0002063304 на суму 93403,48 грн ;
- рішення №0002073304 від 27.09.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 14575,43 грн.
Позивач оскаржив рішення, винесені відповідачем на підставі акту перевірки, до ДПС України, та у відповідь отримав рішення про результати розгляду скарги ДПС України від 13.11.2019 яким спірні рішення залишені без змін, а скарга ФОП ОСОБА_1 без задоволення.
Вважаючи спірні рішення протиправними, позивач звернулась до суду для їх скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні відносини урегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Положеннями ст.75 ПК України визначено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.
За правилами п.77.1 ст.77 ПК України, документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.
Як зазначено в п.77.2 ст.77 ПК України, до плану-графіку проведення документальних перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контролю за яким покладено на контролюючі органи.
У пункті 5 Порядку формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №524 від 2.06.2015 та затвердженого в Міністерстві юстиції України за №751/2796 від 24.06.2015 чітко визначено, що затверджений план-графік є обов`язковим для виконання всіма підрозділами територіальних органів ДФС.
Зміст наказу начальника ГУ ДПС у Житомирській області №1391 від 25.07.2019 “Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ” свідчить, що він виданий відповідно до план-графіку, визначеного ст.75 ПК України, а тому підстав для сумніву у його законності та обґрунтованості немає.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що винесення податковим органом наказу про призначення перевірки безпосередньо не порушує права та законні інтереси платника податків, акт проведення перевірки не може безпосередньо заподіяти майнову чи іншу шкоду особі, не призводить до настання невідворотних негативних наслідків. Проведення перевірки є лише процедурою встановлення обставин, які необхідні для здійснення повноважень контролюючого органу.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, Житомирським окружним адміністративним судом розглянуто справу №240/444/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.09.2019 №0002083304; №0002033304; №0001993304; №0002003304; №0002013304.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15.07.2021 у вказаній справі, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду та набрало законної сили 28.10.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Житомирській області від 27.09.2019 №0001993304, №0002003304, №0002033304 та №0002083304.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у справі №240/444/20 предметом розгляду були спірні рішення ГУ ДПС у Житомирській області, винесені за наслідками перевірки ОСОБА_1 на підставі висновків акту №605/06-30-13-04/ НОМЕР_1 від 29.08.2019.
При цьому, як видно з рішення у справі №240/444/20 серед іншого, судом спростовано висновок, зроблений контролюючим органом у зв`язку з встановленням невідповідності інформації, зазначеної у первинних документах та поданих позивачем звітах, а саме, за 2017 рік: відсутній факт оплати відвантажених товарно-матеріальних цінностей на суму 69353,24 грн; завищені інші витрати (колонка 7) додатку Ф2 у декларації про майновий стан і доходи на суму 184424,56 грн; за 2018 рік: відсутній факт оплати відвантажених товарно-матеріальних цінностей на суму - 135752,82 грн; занижено суму одержаного доходу на суму - 20293,91 грн; занижено витрати на оплату праці на суму - 6679,54 грн; завищені інші витрати (колонка 7) додатку Ф2 декларації про майновий стан і доходи на суму 150429,39 грн.
Водночас, у даній адміністративній справі, предметом спору є заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 22% у сумі 93403,48 грн, в т.ч. за 2017 рік - 52350,87 грн, 2018 рік - 41052,61 грн, яка виникла на підставі висновку ГУ ДПС у Житомирській області про заниження ФОП ОСОБА_1 суми чистого оподаткованого доходу за 2017-2018 роки в розмірі 504437,27 грн, якому вже надано правову оцінку у справі №240/444/20 .
Відповідно контролюючий орган прийняв спірну вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.09.2019 № Ф – 0002063304 на суму 93403,48 грн та рішення №0002073304 від 27.09.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 14575, 43 грн.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з ч. 3 ст. 9 цього Закону обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Досліджуючи зміcт акту перевірки, судом апеляційної інстанції встановлено, що контролюючим органом зазначено, що позивачем віднесено до суми витрат на товарно-матеріальні цінності у 2017 році суму в розмірі 1305827,41 грн та у 2018 році суму в розмірі 2421755,58 грн, однак відповідно до банківських виписок та інших первинних документів наданих позивачем у 2017 році оплачено товарно-матеріальні цінності на суму 1236474,17 грн та у 2018 році на суму 2286002,76 грн.
Таким чином, за результатами перевірки посадовими особами податкового органу встановлено, що позивачем, в порушення п. 177.2, пп.174.5., пп.177.4.4. п.177.4 п. 177.10 ст.177 ПК України, завищено витрати на придбання ТМЦ за період з 01.02.2017 по 31.12.2018 всього у сумі 205106,06 грн: з яких за 2017 рік у сумі 69353,24 грн = (1305827,41 грн - 1236474,17 грн) та за 2018 рік у сумі 135752,82 грн = (2421755,58 грн - 2286002,76 грн).
Однак, на спростування вказаного та підтвердження оплати у 2017 році товарно-матеріальних цінностей у розмірі 69353,24 грн = (1305827,41 грн - 1236474,17 грн), за результатами здійснення господарської операції із контрагентами - Приватним підприємством «Донгазтрейд» та Товариством з обмежено відповідальністю «Яблунець» позивачем надано до суду копії первинних документів, а саме: договір №39 від 01.02.2017, укладений між ФОП ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Донгазтрейд» на поставку скрапленого газу та договір оренди №2 від 01.03.2017, укладений між позивачем та Товариством з обмежено відповідальністю «Яблунець»; платіжне доручення, квитанція про перерахунок коштів ТОВ «Яблунець» (том ІІІ, а.с.149,157) та квитанції про оплату на рахунок Приватного підприємства «Донгазтрейд» (том ІІІ, а.с. 149- 156).
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що наданими позивачем первинними документами підтверджується сплата (оплата) з розрахункового рахунку позивача, як фізичної особи грошових коштів Приватному підприємству «Донгазтрейд» та Товариству з обмежено відповідальністю «Яблунець» із призначенням платежу «оплата за товари» та «за договором оренди», відповідно. Відповідно, сплата коштів із карткового рахунку у 2017 році в загальному розмірі 69353,24 грн, може бути віднесена до витрат позивача пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності, оскільки платежі на цю суму мають відомості про оплату контрагентам позивача за певний товар (оренду).
Щодо підтвердження оплати у 2018 році товарно-матеріальних цінностей у розмірі 35752,82 грн = (2421755,58 грн - 2286002,76 грн), на переконання позивача, вищезазначена сума виникла за рахунок заборгованості перед ПП «Донгазтрейд» на підставі договору поставки №39 від 01.02.2017, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Донгазтрейд».
На виконання умов договору поставки №39 від 01.02.2017, укладеного між ФОП ОСОБА_1 («Покупець») та Приватним підприємством «Донгазтрейд» («Постачальник»), відповідно до товарно-транспортних накладних від 27.12.2017 позивачу поставлено скраплений газ у загальній кількості 11250 літрів.
Як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду справи, позивач зазначав, що постачання газу ПП «Донгазтрейд» здійснені 27.12.2017 після закінчення банківського часу, в свою чергу залишок коштів на розрахунковому рахунку позивача на 28.12.2017 складав 2329,83 грн, 29 грудня 2017 року банківська система не працювала, тому позивач не мала можливості сплатити 126000,00 грн за останню поставку, щоб мати право на витрати в 2017 році.
На підтвердження оплати у січні 2018 року коштів за поставлений 27.12.2017 скраплений газ, в матеріалах справи  платіжні дорученням: №128 від 03 січня 2018 року; №131 від 09 січня 2018 року; №132 від 10 січня 2018 року; №133 від 12 січня 2018 року; №134 від 15 січня 2018 року; №140 від 22 січня 2018 року №143 від 24 січня 2018 року (том ІІ, а.с. 196-202).
Згідно з п.п. 177.4.1 та пп. 177.4.4п.177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема:
- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;
- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Тобто, вказані обставини свідчать, що в даному випадку позивач діяла в межах чинного законодавства, а тому відсутні будь-які підстави для невключення (неврахування) до переліку витрат коштів у розмірі 135752,82 грн, як таких, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходів за наявності документально підтвердженої оплати відвантажених товарно-матеріальних цінностей в 2018 році на суму - 135752,82 грн.
Як встановлено в судовому рішенні у справі №240/444/20, яке набрало законної сили, щодо встановленого контролюючим органом завищення інших витрат (колонка 7) додатку Ф2 декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік на суму 184424,56 грн та за 2018 рік - 150429,39 грн, всього у розмірі - 334853, 95 грн, - такі висновки зроблені посадовим особами відповідача у зв`язку з тим, що надані позивачем до перевірки акти здачі-приймання робіт (надання послуг) та товарні чеки щодо оплати наданих послуг ФОП ОСОБА_2 , на суму 265000,00 грн, з яких: у 2017 році на суму 165000,00 грн та у 2018 році на суму 100000,00 грн, не враховані контролюючим органом з підстав не пов`язаності з господарською діяльністю позивача.
Зокрема, у акті перевірки вказано, що згідно з наданими банківськими виписками за період з 01.02.2017 по 31.12.2017 ФОП ОСОБА_1 не оплачувала ФОП ОСОБА_2 послуги в безготівковій формі. В свою чергу, для підтвердження оплати будь-яких послуг за готівку ФОП ОСОБА_1 не надано фіскальні касові чеки на товари (послуги), фіскальні касові чеки видачі коштів, розрахункові квитанції, спрощені розрахункові квитанції, фіскальні касові чеки за приймання та переказ готівкових коштів через ПТКС, тощо, надані товарні чеки та акти виконаних робіт, підтверджують лише факт надання послуг.
Пунктом 177.1 ст. 177 ПК України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статгі 167 цього Кодексу.
Відповідно до д. 177.2 ст. 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно до п. 177.4 ст.177 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:
- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;
- пп.177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);
- обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;
- пп.177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи підприємця.
Згідно з положеннями п. 177.10 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.
Фізичні особи - підприємці застосовують реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".
Згідно з пп. 16.1.2 п. 16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.
Пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Отже до витрат включаються в тому числі і вартість придбаних послуг, пов`язаних зі здійсненням особою господарської діяльності, а також суми зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця.
Витрати, що пов`язані з проведенням господарської діяльності фізичної особи-підприємця, мають бути підтверджені належно оформленими первинними документами.
Правові наслідки у виді виникнення права платника податку на формування витрат настають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та мають підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №804/200/16.
Як свідчать матеріали справи між позивачем («Замовник») та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 («Виконавець») 03.02.2017 укладено договір №03/02-17 про надання послуг маркетингового та консультаційного характеру пов`язаного з організацією підприємницької діяльності, а також щодо ремонту та технічного обслуговування устаткування (том ІІ, а.с.172).
В результаті виконаних робіт (наданих послуг), на виконання умов договору №03/02-17 від 03.02.2017, позивачем надано суду акти здачі-приймання робіт (том ІІ, а.с. 174-195).
Слід зауважити, що реальність наданих ФОП ОСОБА_2 послуг не оспорюється відповідачем, проте товарні чеки, що надані позивачем для підтвердження розрахунку за надані послуги, та як наслідок, підтвердження понесених витрат, контролюючим не враховані, з підстав неналежного осоромлення товарних чеків, відсутності основних реквізитів та відсутності деталізації наданих послуг.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.
Пунктом 7 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», товарний чек є документом, що підтверджує факт вчинення усного договору.
Надані до матеріалів справи позивачем копії товарних чеків на підтвердження розрахунку з ФОП ОСОБА_2 за надані послуги відповідно до умов договору №03/02-17 від 03.02.2017 на суму 265000,00 грн, містять: дату складання, зміст та обсяг господарської операції, суму отриманих коштів, яка записана також прописом; підпис «Виконавця» (особи яка отримала кошти). 
Окрім того, позивачем на підтвердження витрат, які включені в гр.7 додатку Ф2 декларації про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки за період з 01.02.2017 по 31.12.2018 загалом у розмірі 553574,43 грн, з яких частина оплати здійснювалась у готівковій формі, надано суду товарні чеки із наявністю вищевказаних реквізитів.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що незначні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові  Верховного Суду від 04.04.2018 року по справі №810/4751/13-а (адміністративне провадження №К/9901/2749/18).
Зважаючи на те, що правові підстави формування витрат настають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, суд дійшов висновку, що доводи відповідача щодо встановлення завищення позивачем інших витрат за період з 01.02.2017 по 31.12.2018 у розмірі 334853,95 грн не доведені відповідачем та спростовані дослідженими судом первинними документами.
Щодо заниження позивачем суми загального оподаткованого доходу у розмірі 20293,91 грн, колегія суддів зазначає слідуюче.
Так, на переконання апелянта, ФОП ОСОБА_1 у декларації про майновий стан та доходи за 2018 рік у колонці 4 розділу І додатку Ф2 включено до загального оподаткованого доходу обсяг виручки, отриманої платником від реалізації товарно-матеріальних цінностей у розмірі 2770061,84 грн.
Однак розбіжності за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 у сумі 20293,31 грн виникли у зв`язку з тим, що позивачем до складу загального оподатковуваного доходу (виручки у грошовій та не грошовій формі) включено не в повному обсязі суму виручки, отриманої від реалізації товарно-матеріальних цінностей шляхом готівкового розрахунку, через РРО та у безготівковій формі на рахунки відкриті в банківських установах, загалом у розмірі 2790355,80 грн.
У рішенні суду в справі № 240/444/20, яке набрало законної сили, надано оцінку правомірності задекларованої у 2018 році суми загального оподаткованого доходу у розмірі 2770061,84 грн, на підставі наданих позивачкою копій фіскальних чеків двох касових апаратів, банківські виписки, відповідно до змісту яких дохід від реалізації товарів за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 року (без ПДВ) становить: 2769540,75 грн: з яких за готівку - 2337516,7 грн, через послуги з еквайрингу - 190 446,70 грн та з іншими покупцями, розрахунки з якими здійснено в безготівковій формі через розрахунковий рахунок становить 241577,35 грн.
Також у рішенні суду в справі № 240/444/20, яке набрало законної сили, зроблено висновок про відсутність встановленого відповідачем заниження ФОП ОСОБА_1 витрат на оплату праці на суму 6679,54 грн.
Суд зазначив, що посадовими особами контролюючого органу під час перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в період з 2017 по 2018 роки використовувала найману працю п`яти осіб. Відповідно до Книги обліку доходів та витрат, банківських виписок, відомостей про нарахування та виплату заробітної плати та інших первинних документів, наданих для перевірки, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік до складу витрат на оплату праці фізичних осіб (колонка 6) включено витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату виконаних робіт, наданих послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу) у сумі 121016,68 грн. Так, перевіркою первинних документів по виплаті заробітної плати, а саме: розрахунково-платіжних відомостей, відомостей по виплаті заробітної платі, табелів обліку використання робочого часу, банківських виписок, тощо, встановлено, що витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату за 2018 рік складають 127696,22 грн тобто ФОП ОСОБА_1 занижено витрати на оплату праці у 2018 році на загальну суму 6679,54 грн, чим порушено вимоги пп. 177.4.3 п.177.4 ст.177 ПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Саме такий підхід значно посилює позиції невладної особи, якій бракує правових знань, щоб самостійно довести перед судом слушність своїх тверджень.
В той же час, застосування принципу презумпції винуватості суб`єкта владних повноважень не обумовлює його автоматичного програшного становища у справі, оскільки ця презумпція не є абсолютною.
Однак суд зазначає, що контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих платником податків у податковому обліку фактичних даних, за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є достовірними.
Підсумовуючи наведене, з урахуванням наявних у справі матеріалів, колегія суддів приходить до висновку, що контролюючий орган за умови недоведеності завищення ФОП ОСОБА_1 загального обсягу витрат за період з 01.02.2017 по 31.12.2018 у розмірі 533280,47 грн безпідставно прийняв спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 27.09.2019 № Ф – 0002063304 на суму 93403,48 грн.
Окрім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення №0002073304 від 27.09.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 14575, 43 грн є похідним від вказаної вимоги, а тому теж прийняте відповідачем безпідставно та підлягає скасуванню.
Згідно частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі   11 листопада 2022 року.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Біла Л.М.    Матохнюк Д.Б.