УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 352/1578/19
провадження № 51-3654ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                        ОСОБА_7.,
суддів                                    ОСОБА_8., ОСОБА_9., 
розглянувши касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_1 ,
 
встановив:
Вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 
2022 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 
ст. 240 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 
6800 грн.
Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат, а також речових доказів.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 21 червня 2019 року близько 12 год здійснив незаконне видобування на березі ріки Бистриця в межах урочища «Сілецьке» у с. Сілець Тисменицького району Івано-Франківської області піщано-гравійної суміші, яка відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827 
«Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» (у редакції від 28 грудня 2011 року № 1370) належить до корисних копалин загальнодержавного значення. При цьому ОСОБА_1 за допомогою гідравлічного ковша, встановленого на тракторі марки Т-150К, без реєстраційних номерів, здійснив незаконне видобування корисної копалини загальнодержавного значення в кількості 
4,2 куб. м, яку завантажив на автомобіль марки МАЗ моделі 5549, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та мав намір перевезти з урочища «Сілецьке» до свого господарства. Ці дії обвинуваченого 21 червня 2019 року близько 12 год 50 хв були виявлені працівниками правоохоронного органу - управління захисту економіки в Івано-Франківській області та припинені. 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв?язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й невідповідністю призначеного судом ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно залишив без задоволення доводи його апеляційної скарги про необхідність призначення ОСОБА_1 більш суворого покарання, а також про застосування спеціальної конфіскації майна, а саме: трактора марки Т-150К (без реєстраційних номерів) і вантажного автомобіля марки МАЗ моделі 5549 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ).
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_1 та кваліфікацію його дій за
ч. 2 ст. 240 КК у касаційній скарзі прокурор не оспорює і суд касаційної інстанції їх не перевіряє.
Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_1 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого колегія суддів уважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості. 
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне 
й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності 
й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, 
не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_1 призначено з порушенням указаних норм права. 
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_1 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Згідно з наданою копією оспорюваної ухвали, апеляційний суд під час перегляду вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_1 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого й умотивовано визнав їх необґрунтованими, указавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення. 
Погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким злочином, особу винуватого, котрий раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні малолітнього сина, за психіатричною та наркологічною допомогою не звертався, на відповідних обліках не перебуває, його молодий вік, а також обставину, що пом`якшує покарання (щире каяття), та відсутність обставин, які його обтяжують. 
З урахуванням викладеного апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про необхідність призначення засудженому покарання у виді мінімального штрафу, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 240 КК, яка була чинною на час вчинення злочину. З такою позицією погоджується і Верховний Суд.
Призначене ОСОБА_1 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Крім того, неспроможними є доводи прокурора про те, що апеляційний суд проігнорував необґрунтоване повернення місцевим судом речових доказів (трактор марки Т-150К, вантажний автомобіль марки МАЗ, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу)  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Так, суд першої інстанції встановив, що законним володільцем указаних двох транспортних засобів був батько засудженого ОСОБА_4 , який правомірно користувався ними протягом 20 років, при цьому не зареєструвавши свого права власності на транспортні засоби в порядку, встановленому чинним законодавством України. Право власності на трактор марки Т-150К (1984 року випуску, заводський 
№ НОМЕР_2 , без реєстраційного номера) у встановленому чинним законодавством України порядку не зареєстровано, цей трактор був у користуванні померлого батька засудженого ОСОБА_4 . Останній придбав трактор на підставі біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу (агрегату) від 18 червня 2009 року (реєстраційний номер НОМЕР_3), оригінал якої оглянуто у судовому засіданні місцевого суду, а копію долучено до матеріалів кримінального провадження. Також місцевий суд установив, що власником вантажного автомобіля марки МАЗ моделі 5549 (1979 року випуску, реєстраційний 
номер НОМЕР_1 ), згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_5 . Цей автомобіль був у користуванні померлого батька засудженого ОСОБА_4 . Як убачається з вироку місцевого суду, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердив, що більше 20 років тому продав належний йому автомобіль МАЗ ОСОБА_4 , надавши останньому доручення.
Крім того, суд першої інстанції з`ясував, що після смерті ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , належні йому транспортні засоби успадкували спадкоємці першої черги за законом, зокрема його повнолітня дочка ОСОБА_2 та неповнолітній син ОСОБА_6 , які прийняли спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, оскільки зареєстровані та постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Ямницької сільської ради ОТГ від 17 липня 2019 року. Спадщину не оформлено.
Крім того суд першої інстанції допитав свідка ОСОБА_3 (дружину померлого), яка підтвердила, що син ( ОСОБА_1 ) у червні 2019 року взяв транспортні засоби без відома її та дітей, які прийняли спадщину. Про протиправне використання ним техніки нічого не знали. 
Також місцевий суд звернув увагу на відсутність підстав уважати, що ОСОБА_1 , який на час відкриття спадщини з батьком не проживав, хоча зареєстрований за цією адресою, та не подав нотаріусу заяви про прийняття спадщини, прийняв спадщину після смерті батька. Крім того, зазначив, що станом на час вчинення злочину засуджений мав право керування транспортними засобами лише категорії В (легковий автомобіль) та не мав права керування вантажним автомобілем і трактором.
Крім того, обґрунтованим є посилання місцевого суду на сталу судову практику щодо відсутності підстав для визнання вантажного автомобіля МАЗ знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК. У цьому аспекті суд обґрунтовано послався на постанову Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 723/1280/20, згідно з якою диспозицією ч. 2 ст. 240 КК встановлено кримінальну відповідальність за незаконне видобування корисних копалин та за змістом цього закону злочин є закінченим з моменту видобування корисних копалин. Наведений склад злочину не передбачає кримінальної відповідальності за перевезення незаконно видобутих корисних копалин, тому вантажний автомобіль, яким обвинувачений їх перевозив, не є знаряддям вчиненого злочину.
З указаними висновками погодився апеляційний суд, який у своєму рішенні зазначив, що цей автомобіль не був використаний для виконання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК, не є знаряддям його вчинення, а тому не підлягає спеціальній конфіскації. 
З вищевказаним висновком погоджується і колегія суддів, зважаючи на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Диспозицією ч. 2 ст. 240 КК встановлено кримінальну відповідальність за незаконне видобування корисних копалин, та за змістом цього закону кримінальне правопорушення є закінченим з моменту видобування корисних копалин.
Склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК, яке інкриміновано ОСОБА_1 , не передбачає кримінальної відповідальності за перевезення незаконно видобутих корисних копалин, тому автомобіль марки МАЗ, який ОСОБА_1 мав використати для майбутнього їх перевезення, не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.
При цьому рішення суду першої інстанції, що залишено без зміни судом апеляційної інстанції, в частині відмови у застосуванні спеціальної конфіскації автомобіля марки МАЗ узгоджується із судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Крім того, слушними є посилання судів обох інстанцій на вимоги ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про те, що законна конфіскація у цій конкретній ситуації не повинна порушувати «справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».
У цьому аспекті Верховний Суд звертає увагу на те, що, навіть якби у цьому кримінальному провадженні сторона обвинувачення довела законність володіння засудженим вказаними транспортними засобами або спростувала висновки судів обох інстанцій щодо наявності права на ці транспортні засоби у спадкоємців за законом, спеціальна конфіскація була б не співмірна вчиненому, оскільки, як убачається із судових рішень у кримінальному провадженні, майнової шкоди не завдано, а злочин було припинено одразу на місці події. При цьому санкція ч. 2 ст. 240 КК на час вчинення злочину передбачала покарання у виді штрафу від 400 до 700 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або обмеження волі на строк до 3 років, або позбавлення волі на той самий строк.
У зв`язку з цим, застосування спеціальної конфіскації в цьому випадку порушило б вимоги ст. 1 згаданого Протоколу № 1, оскільки штраф у розмірі 6 800 грн як вид призначеного ОСОБА_1 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК, істотно нижче вартості вантажного автомобіля марки МАЗ (модель 5549, реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та трактора марки Т-150К (без реєстраційних номерів), тобто вони не співмірні.
Зазначена позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 14 червня 2018 року у справі № 366/1872/17, від 19 лютого 
2019 року у справі № 366/3484/16-к тощо).
Суд апеляційної інстанції в повному обсязі переглянув апеляційну скаргу прокурора, у якій останній указував на необхідність застосування спеціальної конфіскації майна, а саме: трактора марки Т-150К (без реєстраційних номерів), вантажного автомобіля марки МАЗ моделі 5549 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), та, погодившись із рішенням місцевого суду, навів в ухвалі обґрунтовані мотиви на спростування доводів прокурора, які є аналогічними доводам, наведеним у його касаційній скарзі.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які би були підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - ОСОБА_10 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_7                                            ОСОБА_8                                                ОСОБА_9