ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2022 року          м.Дніпро         Справа №  904/8389/21
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)                                 
суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,
при секретарі судового засідання: Колесник Д.А.
від           ТОВ "Метінвест Маріупольський ремонтно-механічний завод": Рабко Тетяна Олексіївна,адвокат, довіреність №397 від 27.10.2020 року
представник АТ"Дніпроважмаш" у судове засідання не з`явився,  про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Центрального апеляційного господарського суду та направлення ухвал суду на електронну пошту
розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Маріупольський ремонтно-механічний завод" та Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2021 року (повний текст рішення складений та підписаний 20.12.2021 року) у справі № 904/8389/21 (суддя Новікова Р.Г.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Маріупольський ремонтно-механічний завод" м. Маріуполь
до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" м. Дніпро
про стягнення суми боргу в розмірі 244556,80 грн, пені в розмірі 56753, 70 грн, 3% річних в розмірі 12743 ,08 грн, інфляційної складової в розмірі 44649, 28грн, -
ВСТАНОВИВ:

          Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2021 року у справі №904/8389/21 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест – Маріупольський ремонтно-механічний завод" до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" про стягнення суми боргу в розмірі 244556 грн.80коп., пені в розмірі 56753грн.70коп., 3% річних в розмірі 12 743грн.08коп., інфляційної складової в розмірі 44649грн.28коп.  задоволено частково.
          Стягнуто з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (ідентифікаційний код: 00168076; місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Сухий Острів , буд. 3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест – Маріупольський ремонтно-механічний завод" (ідентифікаційний код: 38673998; місцезнаходження: 87535, Донецька обл., м. Маріуполь, просп. Карпова, буд. 80) суму боргу в розмірі 244556грн.80коп., пеню в розмірі 26753грн.07коп., 3% річних в розмірі 12706грн.64коп., інфляційну складову в розмірі 44649грн.28коп., витрати зі сплати судового збору в розмірі 4944грн.97коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6924грн.21коп.
          У задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 30 000грн.63коп. та 3% річних у розмірі 36грн.44коп. позивачу  відмовлено.
          Рішення мотивовано порушенням відповідачем умов договору №45/2707-1к/3239 від 27.07.2020 року в частині розрахунків за поставлений позивачем товар, наявністю заборгованості в розмірі 244 556грн.80коп., правом позивача стягнути інфляційні та 3% річних відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України.
          Суд зауважив, що за результатом зробленого судом розрахунку, стягненню з відповідача підлягає сума 3% річних за період з 08.09.2020 року по 21.09.2021 року у розмірі 12 706 грн.64коп., а розрахунок інфляційних проведено позивачем вірно.
          Щодо вимог про стягнення пені суд першої інстанції, посилаючись на ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, зазначив, що пеня підлягає стягненню за 6 місяців, за  період з 08.09.2020 року по 09.03.2021 року в сумі 26 753грн.07коп., а у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 30 000грн.63коп. слід відмовити.
          Також судом частково задоволено вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу. Щодо цього суд послався на те, що:
- позивачем не надано до матеріалів справи документів, які б підтверджували надання адвокатським об`єднанням послуг з збору доказів (підготовка письмових документів: листи, запити);
- покладення на відповідача послуг з збору доказів (підготовка письмових документів: листи, запити) у сумі 794грн.00коп. не є достатньо обґрунтованим з огляду на обставини справи №904/8389/21 та матиме надмірний характер;
- перевірка та підготовка документів є складовою складання позовної заяви; отже, вказані послуги не можуть бути компенсовані за рахунок відповідача.
          З заявлених позивачем вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в  розмірі 9 145грн.02коп., суд стягнув на користь позивача 6 924грн.21коп.
          Не погодившись з рішенням суду, позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку.
          Товариство з обмеженою відповідальністю "Метінвест – Маріупольський ремонтно-механічний завод" в апеляційній скарзі не погоджується з рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимог та розподілу судових витрат.       
          Вказує, що право на стягнення пені за порушення відповідачем зобов`язання передбачено п.8.1 договору. Строки, визначені ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, обчислені судом помилково. Не враховано, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-ІХ від 30.03.2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. На підставі наведеного позивач стверджує, що ним правомірно нарахована пеня і суд безпідставно відмовив у стягненні пені в сумі 30 000 грн.63 коп.
          Також позивач не погоджується з доводами суду в частині відшкодування витрат на правничу допомогу. Вказує, що висновки суду в цій частині є необґрунтованими, зменшення  суми стягнення цих витрат проведено з порушенням ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України.
          Просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2021 року у справі №904/8389/21 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
          Відповідач за доводами апеляційної скарги не погоджується з тим, що суд  не застосував позовну давність, про яку зазначав представник Акціонерного товариства "Дніпроважмаш", а також стягнув надмірно та необґрунтовано витрати позивача на правничу допомогу.
          Вважає, що дана справа не є складною, відображена у інформації щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру у розумінні приписів ч.5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
          На думку скаржника цей спір належить до категорії справ незначної складності. Підготовка  справи до розгляду в суді не потребувала значних затрат часу, великого обсягу юридичної і технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин після відкриття провадження у справі не змінювалося, доказів на підтвердження ступеня складності справи, вирішення нових правових питань суду не надано.
          Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
          Просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2021 року у справі №904/8389/21. Ухвалити  нове рішення про відмову в задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивача.
          В судове засідання представник відповідача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 19.10.2022 року про відкладення розгляду справи на 16.11.2022 року на 14:15 (а.с.136).
          В раніше призначене судове засідання – 19.10.2022 року представник відповідача також не з`явився.
                   Відповідно до ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка відповідача не перешкоджає апеляційному перегляду оскаржуваного ним рішення.
      Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест – Маріупольський ремонтно-механічний завод", проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував.
          Обговоривши доводи обох апеляційних скарг, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, в задоволенні вимог відповідача слід відмовити з наступних підстав:
          Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Метінвест – Маріупольський ремонтно-механічний завод" звернулось до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" з позовом про стягнення суми боргу в розмірі 244 556 грн.80коп., пені в розмірі 56 753грн.70коп., 3% річних в розмірі 12 743 грн.08коп., інфляційної складової в розмірі 44 649 грн.28коп.
          В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на порушення відповідачем зобов`язання в частині повної та своєчасної оплати товару відповідно до договору №45/2707-1к/3239 від 27.07.2020 року.
          В матеріалах справи наявний договір №45/2707-1к/3239 від 27.07.2020 року.
          Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник  (позивач у даній справі) зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі передати у власність покупцю продукцію, а покупець (відповідач у даній справі) зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити продукцію.
          Згідно пункту 1.2 договору найменування, асортимент, одиниці виміру, кількість та ціна продукції, що є предметом поставки за цим договором визначаються сторонами в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.
          Пунктом 2.1 договору визначено, що ціна на продукцію, що поставляється за цим договором, узгоджується сторонами в специфікаціях.
          Загальна сума договору становить суму всіх підписаних сторонами специфікацій (пункт 2.3 договору).
          Пунктом 3.2 договору передбачено, що покупець здійснює оплату продукції в порядку, зазначеному в специфікаціях.
          Відповідно до пункту 4.5 договору право власності на продукцію за цим договором, переходить до покупця з дати підписання сторонами видаткової накладної/акту приймання – передачі продукції/товарно – транспортної накладної.
          Пунктом 8.1 договору визначено, що в разі порушення покупцем строку оплати продукції, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день прострочення.
          За приписами пункту 12.1 договору, він набирає чинності після його підписання і діє до 31.12.2020 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань та відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору. 
          Встановлено, що між сторонами підписана специфікація №1 від 27.07.2020 року до договору. Сторони узгодили поставку товару на загальну суму 444 556грн.80коп.
          Відповідно до пункту 1.3 специфікації №1 від 27.07.2020  року розрахунки за товар здійснюються у формі 100% оплати вартості отриманого товару протягом 30 календарних днів після поставки товару.
          Специфікація №1 від 27.07.2020 року до договору №45/2707-1к/3239 від 27.07.2020 року підписана та скріплена печатками сторін без зауважень та заперечень до неї.
          На виконання договору позивач поставив відповідачу товар на суму 444 556грн.80 коп. Вказане підтверджується накладною №403/2183 на відпуск матеріалів на сторону від 06.08.2020 року та товарно-транспортною накладною №403/2183 від 06.08.2020 року.
          Відповідач сплатив вартість отриманого товару частково, в сумі 200 000 грн. Залишок заборгованості становить 244 556грн.80коп. Строк оплати вказаної суми є таким, що настав.
          Листом №45/1305-1м від 13.05.2021 року відповідач визнав наявність заборгованості.
          Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
          За приписами ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що факт порушення відповідачем зобов`язання є доведеним та заборгованість підлягає стягненню на користь позивача.
          Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема,  сплата неустойки.
          Пеня є одним із видів неустойки (ст.549 Цивільного кодексу України).
          Посилаючись на пункт 8.1 договору позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню в розмірі 56753грн.70коп. за загальний період з 07.09.2020 року по 21.09.2021 року.
          Відповідно до вказаного пункту договору  у разі порушення покупцем строку оплати продукції, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день прострочення.
          Питання щодо правильності стягнутого судом розміру пені є предметом апеляційного перегляду.
          За змістом оскаржуваного рішення суд стягнув пеню відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.
          Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
          Суд не надав належної оцінки доводам позивача, що передбачений ст. 232 Господарського кодексу України строк було змінено. Так, згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020 року, розділ 1Х Прикінцеві положення Господарського кодексу України доповнено пунктом 7 наступного змісту:
          " Під час дії карантину, встановленого  Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. "
          Суд послався на даний Закон при розгляді питання щодо пропуску позивачем позовної давності, про яку зазначав відповідач. Однак в частині доводів позивача щодо стягнення пені цей Закон не застосував.
          Між тим, позивач нарахував до стягнення з відповідача пеню за період з 07.09.2020 року по 21.09.2021 року в розмірі 56 753грн.70коп. 
          Згідно наявних у справі доказів відповідач отримав товар 06.08.2020 року. Отже, з наступного дня, тобто з 07.08.2020 року починається відлік часу для сплати отриманого товару. Згідно умов специфікації №1 від 27.07.2020 року до договору оплата мала бути проведена протягом 30 календарних днів.
          Отже, позивач вірно визначив початок перебігу строку прострочення оплати – з 07.08.2020 року. Суд стягнув пеню, розрахувавши її з  08.09.2020 року по 09.03.2021 року.
          Отже, період нарахування пені визначено судом невірно. 
          Станом на 21.09.2021 року (останній день строку нарахування пені, проведеного позивачем), встановлений Законом України № 540-IX від 30.03.2020 року карантин в Україні не скасований та продовжував діяти.
          Отже, позивач за доводами апеляційної скарги обгрунтовано зазначає, що стягненню підлягає пеня за весь нарахований ним період. 
          За наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. З відповідача на користь позивача належить стягнути пеню, передбачену п.8.1 договору за період з 07.09.2020 року по 21.09.2021 року в сумі 56 300 грн. 47 коп.
          Щодо доводів апеляційної скарги позивача про необґрунтовану відмову суду в стягненні нарахованої ним суми 3% річних, колегія суддів зазначає наступне:
          За доводами оскаржуваного рішення суд першої інстанції перевірив розрахунок позивача. Так, позивач заявив до стягнення 3% річних в загальному розмірі 12 743 грн. 08 коп. 
          Суд стягнув 12 706 грн.64 коп.
          Колегією суддів за допомогою калькулятора розряхунку пені, 3% річних та інфляційних втрат  проведено розрахунок 3% річних з суми заборгованості відповідача та встановлено, що позивач допустив помилку у розрахунку, а визначений судом розмір 3% річних є вірним.
          Тому в цій частині доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів визнає необґрунтованими. 
          Положення ст.625 Цивільного кодексу України визначають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
          Отже, належна до стягнення сума боргу та інфляційні визначені судом першої інстанції вірно. Пеня, стягнута судом, є невірно розрахованою і рішення в цій частині підлягає скасуванню.
          Щодо доводів апеляційної скарги позивача про необґрунтовану відмову суду стягнути в повному обсязі заявлену суму витрат позивача на правничу допомогу, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне:
          Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
          Згідно з вимогами п.п. 1-2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
          Крім того, ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
          У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
          Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"       встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
          З матеріалів справи вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест – Маріупольський ремонтно-механічний завод" та Адвокатським об`єднанням "Всеукраїнська адвокатська допомога" укладений договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) №2333 від 29.03.2018 року.
           20.09.2021 року до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №2333 від 29.03.2018 року сторонами підписана додаткова угода №8.
          Вказаною угодою сторони визначили порядок оплати юридичних послуг за надання правничої допомоги Адвокатським об`єднанням "Всеукраїнська адвокатська допомога" у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест – Маріупольський ремонтно-механічний завод" до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" про стягнення 358702грн.86коп.
          Встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест – Маріупольський ремонтно-механічний завод" та Адвокатським об`єднанням "Всеукраїнська адвокатська допомога" підписаний акт приймання – передачі наданих послуг №1 від 20.10.2021 року до додаткової угоди №8 від 20.09.2021 року до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №2333 від 29.03.2018 року.
          Згідно вказаного акту адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв юридичні послуги (правову допомогу) відповідно до додаткової угоди №8 від 20.09.2021 року до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №2333 від 29.03.2018 року.
          Вартість послуг згідно акту приймання – передачі наданих послуг №1 від 20.10.2021 року складає 9145 грн.02коп.
          Розрахунком розміру винагороди до акту приймання – передачі наданих послуг №1 від 20.10.2021 року до додаткової угоди №8 від 20.09.2021 року до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №2333 від 29.03.2018 року визначено, що сума винагороди у розмірі 9145грн.02коп. складається з: 
- 794грн.00 коп. за усну консультацію клієнта, узгодження правової позиції (1година); 
- 794грн.00 коп. за збір доказів (підготовка письмових документів: листи, запити) (1 година); 
- 794грн.00коп. за перевірку та підготовку документів (1година); 
- 3176грн.00коп. за складання позовної заяви (4 години); 
- 3587грн.02коп. гонорар за складність справи у розмірі 1% від ціни.
      На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи позивачем долучено договір про надання юридичних послуг №233 від 29.03.2018 року; додаткову угоду №6 від 30.12.2020 року до договору про надання юридичних послуг №233 від 29.03.2018 року; додаткову угоду №8 від 20.09.2021 року до договору про надання юридичних послуг №233 від 29.03.2018 року; акт приймання – передачі наданих послуг №1 від 20.10.2021 року; розрахунок розміру винагороди від 20.10.2021року; рахунок на оплату №471 від 20.10.2021 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №4984 на ім`я Рабко Тетяни Олексіївни; довіреність №397 від 27.10.2020 року на ім`я адвоката Рабко Тетяни Олексіївни, яка видана позивачем для представництва його інтересів.
          Задовольняючи вказані вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що покладення на відповідача послуг зі збору доказів (підготовка письмових документів: листи, запити) у сумі 794грн.00коп. не є достатньо обґрунтованим з огляду на обставини даної справи №904/8389/21 та матиме надмірний характер. Суд також зауважив, що перевірка та підготовка документів є складовою складання позовної заяви. Отже, вказані послуги не можуть бути компенсовані за рахунок відповідача.
          Необхідність понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу є наслідком звернення до суду з позовною заявою за захистом порушеного права. 
          Неналежне виконання відповідачем умов договору зумовило необхідність звернення позивача за правничою допомогою, зумовили потребу у представництві інтересів позивача в суді, а також виконання інших пов`язаних дій.
          Відповідач зазначав суду першої інстанції у своєму відзиві, що відображена позивачем інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру у розумінні приписів ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
          Посилаючись на те, що підготовка даної справи до розгляду у суді не потребувала значних затрат часу, великого обсягу юридичної і технічної роботи, відповідач водночас, не зазначав, яка кількість опрацьованих нормативно-правових актів та посилань на норми законодавства є, на його думку, достатньою та скільки для цього потрібно часу для підготовки процесуальних документів по справі.
          Відповідно до правової позиції, що викладена в постанові Касаційного господарського суду від 30.03.2021 року у справі №906/432/19 втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення  такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.
          З урахуванням того, що відповідач таких обґрунтувань не навів, а  позовні вимоги  підлягають задоволенню частково ( за виключенням невірно нарахованої позивачем суми 3% річних в розмірі 36 грн. 44 коп.), розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу є доведеним та підлягає стягненню з відповідача в розмірі заявленої позивачем суми.
          Щодо доводів апеляційної скарги відповідача  колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
          За доводами апеляційної скарги відповідач не погоджується з тим, що суд  не застосував позовну давність, про яку зазначав представник Акціонерного товариства "Дніпроважмаш", а також стягнув надмірно та необґрунтовано витрати позивача на правничу допомогу.
          Щодо розміру стягнутої правничої допомоги, то з наведених вище міркувань суду, за якими підлягає задоволенню апеляційна скарга позивача в частині вирішення судом питання про стягнення витрат позивача на правничу допомогу, колегія суддів визнає доводи Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" необґрунтованими.
          Щодо  відмови суду застосувати позовну давність, про яку вказував відповідач суду першої інстанції, то колегія суддів вважає доводи оскаржуваного рішення в цій частині обґрунтованими.
          Так, суд вірно зазначив, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-ІХ від 30.03.2020  року доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
          Положеннями п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України визначено, що  позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
          Таким чином, згаданим Законом продовжений строк позовної давності щодо пені на строк дії карантину.
          На час звернення позивача до суду карантин продовжував діяти на території України.
          Отже, доводи відповідача вірно відхилені судом першої інстанції.
          Під час розгляду апеляційної скарги відповідач висновки оскаржуваного рішення не спростував. Його апеляційна скарга не доведена та задоволенню не підлягає. Судові витрати за її розгляд покладаються на цього скаржника.
          Оскільки апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, то необхідно відповідно до ст.129 Господарського кодексу України стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на сплату судового збору за розгляд позову в розмірі  5 380, 54 грн. та за розгляд апеляційної скарги в розмірі  3 405, 00 грн.
          Керуючись ст.ст. 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" – залишити без задоволення.
          Судовий збір за розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Дніпроважмаш"  покласти на скаржника.
          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Маріупольський ремонтно-механічний завод" – задовольнити.
          Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2021 року у справі № 904/8389/21 скасувати.
          Прийняти нове рішення.
          Позовні вимоги задовольнити частково. 
          Стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Маріупольський ремонтно-механічний завод" заборгованість – 244 556, 80 грн., пеню - 56 300, 47 грн., інфляційні – 44 649, 28грн., 3% - 12 706, 64 грн., витрати на правничу допомогу – 9 145, 02 грн., судовий збір за розгляд позовної заяви – 5 380, 54 грн.
          В іншій частині позову відмовити.
          Стягнути з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Маріупольський ремонтно-механічний завод" судовий збір за розгляд апеляційної скарги -  3 405, 00 грн.

          Підписано в повному обсязі 12.12.2022 року.

Головуючий суддя                                                            Т.А. Верхогляд   

          Суддя                                                                                   Л.М. Білецька

          Суддя                                                                                   Ю.Б. Парусніков