П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 вересня  2022 року                                                                                     місто  Київ
                                                                                                                справа № 752/16335/20
                                                                                           провадження №22-ц/824/2121/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Карпенко  В.Р. 
 
сторони: 
позивач -     ОСОБА_1    
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши  у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві  апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на  рішення Голосіївського  районного суду  м.Києва від  27 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Чередніченко Н.П., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Печерський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Київ) про встановлення батьківства, внесення змін до актових записів та стягнення аліментів,  -
            
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2020  року позивачка ОСОБА_1 звернулася   до суду з позовом до відповідача  про  встановлення батьківства, внесення змін до актових записів про народження, стягнення аліментів.
Позов обґрунтовано тим, що  вона разом з відповідачем вели сімейне життя без укладання шлюбу (спільно проживали,  перебували у близьких стосунках, вели спільне господарство, робили ремонт в орендованому приміщенні, спільно облаштовували житло, проводили спільний відпочинок, відвідували родичів та знайомих, спільно святкували дні народження, планували народження дітей) з листопада 2013 року до жовтня 2015 року на орендованій житловій площі за адресою: АДРЕСА_1 .
Відкритого наміру щодо офіційного оформлення відносин/стосунків відповідач не виявляв, оскільки на той час ще перебував у офіційному шлюбі та розірвання останнього не оформив.
У 2014 році вона завагітніла від відповідача, під час вагітності відповідач підтримував її, свідомо бажав стати батьком.
В березні 2015 року у них народилися спільні діти: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після пологів відповідач - батько дітей навідував її у пологовому будинку, спілкувалися засобами телефонного зв`язку, турбувався про неї та дітей й передавав все необхідне. У день виписки з пологового будинку відповідач з квітами зустрів та забрав її разом з дітьми з пологового будинку, імена дітям були запропоновані відповідачем.
При подачі документів у відділ державної реєстрації актів цивільного стану, відповідач подавати заяву про реєстрацію батьківства відмовився, мотивуючи відмову ще нерозірваним шлюбом й незавершеними майновими справами з дружиною, з якою цей шлюб був зареєстрований. Запис про батька зазначено за її заявою, з її слів у свідоцтві про народження дітей у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ст.135 СК України.
3 травня 2015 року відбулося хрещення дітей, де відповідач був присутній як батько дітей.
Через деякий період, ставлення відповідача до неї та дітей змінилося, і з жовтня 2015 року вона разом з дітьми, почала мешкати окремо від відповідача.
Згодом відповідач почав ухилятися від участі у вихованні їх спільних дітей, відповідної допомоги по теперішній час не надає, участі у їх житті не приймає, відсутність батьківського зв`язку ОСОБА_2 зі своїми малолітніми дітьми позбавляє їх права на повноцінне дитинство.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 27 жовтня 2021 року  позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.
Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Чернівці, громадянин України, є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Внесено зміни до актового запису № 785, складеного 27 березня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві про народження дитини ОСОБА_5 , а саме: в графі «батько» виключити відомості про батька « ОСОБА_7 » та зазначити батьком « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Чернівці, громадянина України, змінити прізвище дитини із « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_5 ».
Внесено зміни до актового запису № 784, складеного 27 березня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві про народження дитини ОСОБА_6 , а саме: в графі «батько» виключити відомості про батька « ОСОБА_7 » та зазначити батьком « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Чернівці, громадянина України, змінити прізвище дитини із « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_6 ».
Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 серпня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
Допущено негайне виконання рішення суду в  частині стягнення аліментів в межах суму платежу за один місяць.
Стягнуто зі  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840 грн. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840 грн.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Судом  порушено вимоги ч.ч.1,2 ст.76, ч.2 ст.78, ч.1 ст.81, ч.ч.1,2 ст.95 ЦПК України, оскільки ним прийнято рішення за відсутності в матеріалах справи належним чином засвідчених копій письмових доказів, якими позивач обґрунтовувала пред`явлений позов. Позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтувалися на недопустимих доказах та не могли прийматися судом до уваги під час вирішення справи.
Усупереч вимогам ст.89, ч.2 ст.214 ЦПК України суд не надав правової оцінки доказам та взаємно виключним обставинам в частині так званого спільного проживання із відповідачем, зазначеним у позові та спростованим особистою заявою позивача в органи соціального захисту, в якій вона вказує, що з чоловіком, від якого має дитину не проживає, що призвело до неповного, не всебічного та необ`єктивного з`ясування обставин справи та ухвалення судом необґрунтованого рішення.
Судом порушено вимоги ч.ч.1,2,5 ст.263, п.п.1,2,3 ч.1 ст.264 ЦПК України та ч.2 ст.3, ч.1 ст.25 СК України Висновок суду із посиланням на медичні документи (договір від 3 червня 2014 року № 4664) про статус ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як «чоловіка» та «дружини», що перебувають у незареєстрованому шлюбі» є необґрунтованим, висновки викладені в судовому рішенні не відповідають обставинам справи та положенням сімейного законодавства щодо визначення статусу члена сім`ї. Суд не з`ясував та не надав жодної правової оцінки фактичним стосунками (відносинам), що існували між позивачем та відповідачем, тобто які дійсні правовідносини були між сторонами та випливають із встановлених обставин (приймаючи до уваги факт перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а отже неможливість у зв`язку з цим одночасного перебування у фактичних шлюбних відносинах (незареєстрованому шлюбі) з ОСОБА_1 ).
Задовольнивши клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_10 , суд першої інстанції цього свідка не допитав (а.с.104).
Використання донорського генетичного матеріалу не тягне встановлення батьківських прав і обов`язків між донором та дитиною, незалежно від того, чи було відомо, хто є донором або донорство було анонімним.
Стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини доходу (заробітку) безумовно і очевидно складає надмірний тягар для відповідача, ставить відповідача в скрутне матеріальне становище та не лише не враховує положень ст.ст.141, 182 СК України, але й порушує принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засади цивільного законодавства щодо розумності та справедливості. Судом не надано  оцінку достатності наданих позивачем доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог про стягнення 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, вирішення спору відбулося поза такою оцінкою, а наявність фактичних даних та доказів на їх підтвердження при ухваленні рішення не вирішено та не взято до уваги.
При ухваленні рішення судом першої інстанції допущено неправильне застосування ст.182 СК України, не враховано істотних обставин, що мають значення для визначення розміру аліментів.
Судом неправильно застосовано положення ч.1 ст.191 СК України у взаємозв`язку зі ст.ст.121, 125, 128, 180 СК України, встановивши стягнення з відповідача аліментів на користь позивача з дня подання нею позовної заяви. Факт батьківства може бути встановлений шляхом ухвалення оскаржуваного рішення, яке має вступити в законну силу, а відповідно і всі обов`язки, в тому числі і обов`язок по утриманню дитини також виникає тільки з моменту вступу рішення суду в законну силу.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні апеляційної  скарги ОСОБА_2 , залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає у відзиві, що апелянт звертається до висновків, викладених у судових рішеннях у справах № 244/4801/13-ц, ; 490/4949/17, які не є подібними до спірних правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі. ОСОБА_2 при укладенні з ТОВ «ІСІДА-IVF» договору № 4664 від 3 червня 2014 року на проведення запліднення in vitro (ЗІВ) усвідомлював свої дії; знаходився у стані повної правової визначеності, коли, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності не міг не розуміти змісту правочину та не усвідомлювати юридичних наслідків укладення договору. Добровільність укладення договору ОСОБА_2 підтвердив власним підписом. ОСОБА_2 не оформляв ніякого «донорства», будь-яких домовленостей між позивачем та апелянтом щодо участі останнього як «донора», обумовленості відсутності на майбутнє будь-яких претензій до нього як батька дітей, між ними не було.  Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
В судові засідання ОСОБА_1 не з`являлася, про день та час розгляду справи була повідомлена,  подала до суду заяву, в який просила  розгляд справи   проводити у її відсутність. Третя особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві Головного територіального управління юстиції у м.Києві  був повідомлений про день, час і місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну адресу, причини своєї неявки суду не повідомив. Колегія суддів вважала за можливе  розглянути апеляційну скаргу у відсутність позивачки ОСОБА_1   та представника третьої особи.
Представник ОСОБА_2 адвокат  Жигальцев Т.І. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що  відповідач ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_11 , який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13 травня 2015 року у справі № 727/3132/15-ц.
Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що сторони не підтримували подружні стосунки з липня 2012 року.
В період шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_11 народився син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб, із 18 липня 2020 року ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_13 .
В період часу з 19 липня 2012 року по 1 липня 2020 року ОСОБА_2 на підставі договорів найму житлового приміщенні в гуртожитку Університету менеджменту освіти НАПН України від 19 липня 2012 року, винаймав житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , кімнати № 617 , № 618 .
Позивач в період із листопада 2013 року по жовтень 2015 року разом із відповідачем проживали в орендованих ним кімнатах за адресою: АДРЕСА_4 , кімнати АДРЕСА_5 .
Крім того, судом установлено, що в червні 2014 року  позивач та відповідач звернулись до клініки «Ісіда», в результаті  чого 3 червня 2014 року між ТОВ «ІСІДА-IVF», з однієї сторони, та ОСОБА_1 (дружиною), і ОСОБА_2 (чоловіком), надалі за текстом «Пацієнт», з другої сторони, - було укладено договір № 4664 про проведення запліднення in vitro (ЗІВ), відповідно до умов якого  пацієнт потребує лікування, а клініка бере на себе зобов`язання надати, останньому, медичну допомогу, що полягає у лікуванні безпліддя пацієнта шляхом проведення запліднення in vitro, методом запліднення яйцеклітини анонімного донора спермою чоловіка і перенесення ембріона/ів у порожнину матки дружини, яку пацієнт зобов`язується прийняти та сплатити на умовах даного договору.
Також, ОСОБА_1 , як жінкою, та ОСОБА_2 , як чоловіком, які перебувають в не зареєстрованому шлюбі було підписано  ще ряд документів на виконання зазначеного договору, які свідчать про їх намір лікувати безпліддя за допомогою методів допоміжних репродуктивних технологій.
Зазначений договір є чинним, та у встановленому законом порядку його окремі  положення та/або в цілому недійсними не визнані.
ІНФОРМАЦІЯ_4   ОСОБА_1 народила дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , батьком яких в свідоцтвах про їх народження було зазначено ОСОБА_7 , та відомості про батька дитини в актових записах були вказані відповідно до ч.1 ст.135 СК України зі слів матері.
Після народження діти перебували на обліку в філії КНП «ЦПМСД № 2», та в їх картках була зазначена адреса: АДРЕСА_6 .
На даний час діти зареєстровані та фактично проживають разом з їх матір`ю - позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_7 .
Відповідно до висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 103-71-2021 року від 20 травня 2021 року, встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складає величину не менш ніж 99,9% за вимогами Другого Міжнародного Симпозіуму з Ідентифікації людини - біологічне батьківство вважається доведеним. ОСОБА_1 біологічною матір`ю дітей, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не являється.
Ухвалюючи рішення про задоволення  позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що  в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт біологічного  батьківства відповідача ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .  З метою реалізації  встановлення батьківства відповідача відносно дітей підлягає виключенню запис про ОСОБА_7 як батька дітей з актових записів про їх народження шляхом внесення змін до актових записів про народження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зазначивши в графі «Батько» - відповідача, та змінивши прізвища дітей. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів,  суд першої інстанції врахував майновий стан сторін, а також обов`язок   відповідача, як батька, утримувати дітей і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення  організації їх життя нарівні з позивачем.
Проте повністю з такими висками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Засади шлюбу, особисті  немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав і обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний Кодекс України.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України).
Відповідно до ч.1 ст.126 СК України  походження дитини від батька визначається за заявою  жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Статтею 128 СК України встановлено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
У цій справі встановлено, що 5 березня 2015 року  у ОСОБА_1 народилися  діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які зачаті  у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій.
Обов`язки, які передбачені сімейним законодавством для батьків, повинні бути співвіднесені із правами пацієнта, які останній має під час застосування допоміжних репродуктивних технологій.
Першою умовою правомірності надання медичної допомоги та проведення будь-якого медичного втручання є добровільна згода відповідної особи.
Принцип інформованої згоди знайшов вираження у таких міжнародних  актах, як Лісабонська декларація Всесвітньої медичної асоціації про права пацієнтів, Декларація про розвиток прав пацієнтів в Європі, Декларація про політику в сфері забезпечення прав пацієнтів в Європі, якою, зокрема визначено, що інформована усвідомлена згода пацієнта є попередньою мовою будь-якого медичного втручання.
У Європейській хартії про пацієнтів передбачено право на отримання будь-якої інформації про свій стан здоров`я, про медичні послуги і способи отримання цих послуг, а також про все, що доступно завдяки науково-технічному прогресу.
Аналогічне право закріплено і в чинному законодавстві України, зокрема у статті 43 Закону України «Основи законодавства України «Про охорону здоров`я», згідно з положеннями якої згода інформованого відповідно до ст. 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників. Пацієнт, який набув повної цивільної дієздатності і усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, має право відмовитися від лікування.
Відповідно до ч.1 ст.48 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» застосування штучного запліднення та імплантації ембріона здійснюється згідно з умовами та порядком, встановленими центральним органом виконавчої влади, що  забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за медичними показаннями повнолітньої жінки, з якою проводиться така дія, за умови наявності письмової згоди подружжя, забезпечення анонімності донора та збереження лікарської таємниці.
Згідно з положеннями ст.48 Закону України «Основи  законодавства України про охорону здоров`я» умови і порядок застосування штучного запліднення та імплантації ембріона визначаються Міністерством охорони здоров`я України.
Відносини між пацієнтами (жінками, чоловіками) та закладами охорони здоров`я, які забезпечують застосування методик допоміжних репродуктивних технологій, регулюються Порядком застосування допоміжних  репродуктивних технологій в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 9 вересня 2013 року № 787, який визначає механізм та умови застосування методик допоміжних репродуктивних технологій.
Так, під допоміжними репродуктивними технологіями розуміються методики лікування безпліддя,  за яких маніпуляції з репродуктивними клітинами, окремі або всі етапи підготовки репродуктивних клітин, процеси запліднення  і розвитку ембріонів до перенесення їх у матку пацієнтки здійснюються  в умовах in vitro (пункт 1.2 Порядку).
У розділі I «Загальні положення» Порядку визначено, що питання щодо застосування методик ДРТ  вирішується після оформлення заяви пацієнт/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій за формою, наведеною в додатку 2 до цього Порядку, медичного огляду та відповідного обстеження (пункт 1.8).
У заяві пацієнта щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій слід вказати, на яку саме методику допоміжної репродуктивної технології пацієнт надає згоду в чітко визначеному для цього місці в нормативній формі.
Для застосування екстракорпорального запліднення достатньою нормативною умовою буде підписання заяви пацієнта щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій, у якій міститься добровільна згода на надання медичної допомоги методами ДРТ з метою лікування безпліддя.
Судом установлено, що 3 червня 2014 року ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_2 (чоловік), надалі за текстом «Пацієнт»  уклали договір, відповідно до умов якого пацієнт потребує лікування, а клініка бере на себе зобов`язання надати останньому медичну допомогу, що полягає і лікуванні безпліддя Пацієнта шляхом проведення запліднення in vitro, методом запліднення яйцеклітин анонімного донора спермою чоловіка і перенесення ембріона/ів у порожнину матки дружини, яку пацієнт зобов`язується прийняти та сплатити на умовах даного договору. В цей же день ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була підписана заява пацієнтів щодо застосування ДРТ, в якій  просили  за добровільною згодою з метою лікування безпліддя надати медичну послугу  методами допоміжних репродуктивних технологій, а саме методом запліднення яйцеклітин анонімного донора спермою чоловіка ( Пацієнта ) і перенесення ембріона/ів у порожнину матки  жінки ( Пацієнта ). При цьому, останніми було повідомлено про те, що вони перебувають у незареєстрованому шлюбі. Крім того, 3 червня 2014 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були підписані заяви пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій із гаметами донорів, а також  висловлена окремим документом інформована згода на застосування методу ІКСІ (інтарцитоплазматична ін`єкція сперматозоїду в цитоплазму оцита) ( т.3 а.с.161-169).
Висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 103-71-2021 від 20 травня 2021 року встановлено,  що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складає величину не менш ніж 99,9%за вимогами Другого Міжнародного Симпозіуму з Ідентифікації людини - біологічне батьківство вважається доведеним.
Встановивши зазначені обставини, а також зважаючи на те, що ОСОБА_2 міг відмовитися від договору або розірвати договір (розділ 8 договору , але цього не зробив,  су першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення батьківства.
Заява  позивача в органи соціального захисту, в якій вона вказує, що з чоловіком, від якого має дитину не проживає, не виключає можливості встановлення батьківства ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на підставі рішення суду. Крім того, за встановлених обставин не  можна визнати достатньою підставою  для відмови у задоволенні вимог про встановлення батьківства, і сам факт перебування ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі.
Покази свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що відносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були дружніми,  він ніколи не  помічав, що їх відносини притаманні подружжю, а також, що позивачка сприймала відповідача лише як донора, про що йому казав ОСОБА_2 ,  не заслуговують на увагу суду, оскільки спростовуються змістом документів, підписаними  ОСОБА_2 в клініці «Ісіда».
Таким чином, колегія суддів вважає, що  доводи апеляційної скарги  висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення батьківства  не спростовують і не впливають на їх правильність.
Що стосується висновків суду першої інстанції  щодо часу, з якого зі ОСОБА_2 мають бути стягнуті аліменти та  їх розмір, то в цій частині  колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту ст.180 СК України зобов`язання утримувати дитину до досягнення нею повноліття мають саме батьки.
Стаття 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими: права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються а походженні дитини від них, засвідченому  органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У відповідності до норм ст.122 СК України дитини, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підстав Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Згідно зі ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини.
Отже, за змістом зазначених норм права, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів  цивільного стану на підставі актового запису про народження.
Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи  обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом III СК України у тому числі обов`язків щодо утримання дитини.
За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком.
Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає.
За таких обставин, оскільки батьківство ОСОБА_2 щодо малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визнано на підставі рішення суду, аліменти підлягають стягненню з часу набрання рішенням законної сили, тобто з 21 вересня 2022 року.
Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду  кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Виходячи зі змісту наведеної норми слід зазначити, що  саме позивач  визначає розмір позовних вимог, а суд лише перевіряє їх законність та відповідність обставинам справи.
Висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем достатніх доказів на підтвердження відсутності можливості виплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини від свого заробітку на утримання  дітей суду не надано, не відповідає  встановленим обставинам.
Так, судом першої інстанції  не враховано наявності на утриманні ОСОБА_2 неповнолітнього сина  ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого відповідач як батько зобов`язаний утримувати до досягнення ним повноліття, непрацездатної похилого віку матері, яка потребує допомоги  єдиного працездатного сина, а також  судом не враховано майбутні зміни сімейного стану відповідача, з урахуванням вагітності дружини  платника аліментів. Крім того, судом не враховано наявність у відповідача кредитних зобов`язань.  Зважаючи на  доведеність позивачем  вимог в частині стягнення аліментів, а також на розмір доходу  як відповідача так і  позивача, а також враховуючи, що обов`язок утримання дітей в рівній мірі покладається на обох батьків, колегія суддів вважає, що  розмір аліментів, який визначив суд першої інстанції, має бути зменшено до 1/5 частини. Такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення розвитку дітей. 
За таких обставин рішення Голосіївського  районного суду  м.Києва від  27 жовтня2021 року в частині стягнення аліментів  слід змінити та викласти  абзац п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:  «Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі  1/5 частини  з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 вересня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття».
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково
Рішення Голосіївського  районного суду  м.Києва від  27 жовтня 2021 року в частині стягнення аліментів змінити.
Викласти  абзац п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі  1/5 частини  з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 вересня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття.
В іншій частині рішення суду першої інстанції  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 18 жовтня 2022 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                            А.М. Стрижеус