Ухвала
Іменем України
 
27 вересня 2022 року
м. Київ
cправа № 756/16235/21
провадження № 51 - 2907 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого           ОСОБА_2,
суддів                        ОСОБА_3, ОСОБА_4, 
розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року 
щодо ОСОБА_1 ,
встановив:
За вироком Оболонського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, котра народилася у с. Нововікторівка Добровеличківського району Кіровоградської області, зареєстрована на АДРЕСА_1 та проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) 
та призначено покарання у виді громадських робіт на строк сто годин.
Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 9 вересня 2021 року, приблизно о 17 годині, перебуваючи у магазині «Зара», що розташований 
у ТЦ «Дрім Таун» за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 1 - Б, з метою таємного викрадення чужого майна, взяла біжутерію у вигляді двох ланцюжків золотистого кольору, належну ТОВ «ІНДІТЕКС Україна», на загальну суму 479 грн. 20 коп. та зірвала захисні бирки, поклала у свій рюкзак, після чого намагалася покинути магазин. Однак ОСОБА_1 не довела свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від 
її волі, оскільки була затримана працівником охорони торгівельного закладу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання. 
Призначено ОСОБА_1 покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривен. 
Не погодившись із ухвалою апеляційного суду, прокурор порушує питання про її зміну 
у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, незастосування апеляційним судом до засудженої положень 
ст. 69 КК при призначенні покарання, яке є нижчим від найнижчої межі, встановленої 
в санкції ч. 1 ст. 185 КК.
Перевіривши доводи, наведені в  касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та   попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення 
і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
З копії судового рішення вбачаєтесь, що засуджена ОСОБА_1 вчинила кримінальне правопорушення у неповнолітньому віці. 
Особливості призначення покарання неповнолітнім регулюються розділом XV КК.
Приписами ст. 98 КК визначено вичерпний перелік видів покарань, які можуть бути застосовані до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому, обравши конкретний вид покарання, суд повинен виходити із його розміру, що визначений положеннями статей 99 - 102 КК.
Так, ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК. Санкція ч. 1 ст. 185 КК передбачає покарання 
у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років.
Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, змінюючи вирок місцевого суду в частині призначення покарання, суд апеляційної інстанції врахував вчинення кримінального проступку неповнолітньою особою та призначив ОСОБА_1 покарання у виді штрафу.
За змістом положень ст. 99 КК штраф застосовується лише до неповнолітніх, що мають самостійний доход, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення. Розмір штрафу, в тому числі за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачено основне покарання лише у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлюється судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану неповнолітнього в межах до п`ятисот встановлених законодавством неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тобто, максимальна межа розміру штрафу при призначенні покарання неповнолітній особі 
не може перевищувати п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
При цьому приписами ч. 2 ст. 53 КК встановлена мінімальна межа розміру штрафу, яка не повинна бути меншою ніж тридцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Відтак, встановивши, що у неповнолітньої ОСОБА_1 наявний самостійний доход, апеляційний суд відповідно до вимог положень ч. 2 ст. 53, ч. 2 ст. 99 КК правильно призначив засудженій покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень. 
Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, незастосування положень ст. 69 КК при призначенні неповнолітній засудженійпокарання, яке є нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 185 КК, то вони є безпідставними.
В даному випадку суб`єктом вчинення кримінального проступку є неповнолітня особа, порядок призначення покарання якій регулюється окремим розділом КК, де чітко визначено вид та розмір покарань, яке може бути призначено неповнолітній, а тому суд обирає міру примусу, передбачену в ст. 98 КК виключно в межах, установлених статтями 99 - 102 КК. При цьому, якщо таке покарання буде нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, але відповідатиме вимогам положень статей 99 - 102 КК, суду застосовувати положення 
ст.69 КК не потрібно.
Таким чином, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування до засудженої положень ст. 69 КК є необґрунтованими.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції діяв у відповідності до вимог кримінального закону.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає положенням
статей 370, 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги прокурора та копії судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року щодо ОСОБА_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2                                              ОСОБА_3                                               ОСОБА_4