УХВАЛА
21 грудня 2022 року 
м. Київ
справа № 140/2640/22
адміністративне провадження № К/990/34113/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №140/2640/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Державної податкової служби України (далі - ДПС України), Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області), відповідно до якого просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ в.о. голови ДПС України від 31.01.2022 № 85-о, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника ГУ ДПС у Волинській області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ГУ ДПС у Волинській області;
- зобов`язати ДПС України виплатити ОСОБА_1 невиплачену суму заробітної плати, що становить 66 344,53 грн;
- стягнути з ДПС України на користь ОСОБА_1 35000,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ в.о. голови ДПС України від 31.01.2022 № 85-о, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника ГУ ДПС у Волинській області;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ГУ ДПС у Волинській області з 01 лютого 2022 року;
- стягнуто з ГУ ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 302 160 грн 04 коп.;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 140/2640/22 скасовано у частині, яка стосується позовних вимог, які були задоволені на користь ОСОБА_1 та у вказаній частині ухвалено постанову, якою:
- визнано протиправним та скасовано наказ в.о. голови ДПС України від 31.01.2022 № 85-о, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника ГУ ДПС у Волинській області;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ГУ ДПС у Волинській області з 01 лютого 2022 року;
- стягнуто з ГУ ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 436200,96 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2022 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №140/2640/22 було повернуто особі, яка її подала.
05 грудня 2022 року до Суду повторно надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №140/2640/22.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права - пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 404/3049/15-ц.
Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів. 
Водночас скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції Верховного Суду України, у той час як відповідно до положень пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження є застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні норми права урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Крім того, Судом установлено, що зміст касаційної скарги зводиться до цитування окремих висновків зазначеної постанови Верховного Суду України. Проте скаржником не вказано який висновок суду апеляційної інстанції суперечить зазначеній позиції Верховного Суду України,  а також в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду України i у якій подається касаційна скарга).
Суд також критично оцінює посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 травня 2022 року у справі № 460/4610/20, оскільки останнім не обґрунтовано норми права, яку неправильно застосовано судами; який висновок судів попередніх інстанцій, що викладений в оскаржуваних судових рішеннях, суперечить відповідній позиції Верховного Суду щодо застосування цієї ж норми, а також в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому, Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано наявності правових підстав для оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі скаржник також посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування вищенаведених норм в подібних правовідносинах.
Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Тобто обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; 2) обґрунтування у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; 3) як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Водночас скаржником не зазначено норми права, застосування якої потребує висновку Верховного Суду та відповідно не наведено обґрунтування в чому полягає необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування такої норми (норм). 
Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Судом установлено, що зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій з підстав неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, викладу фактичних обставин справи з посиланням на нормативно-правові акти, а також постанови Верховного Суду, однак без належного обґрунтування підпунктів частини четвертої статті 328 КАС України, що суперечить вимогам статті 330 КАС України та унеможливлює вирішення Судом питання про відкриття касаційного провадження.
Таким чином, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не виклав передбачених статтею 328 КАС України підстав, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої  статті 332 КАС України  касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
За таких обставин клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не підлягає вирішенню.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 334, 341, 353 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №140/2640/22 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя:                                                                                                    О.Р. Радишевська