Постанова
іменем України 
18 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 161/19745/20 
провадження № 51-5808 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_10,
суддів                                                                                   ОСОБА_11, ОСОБА_12,
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_13,
прокурора                                                                           ОСОБА_14,
засудженого в режимі відеоконференції                    ОСОБА_1 ,
захисника в режимі відеоконференції                         ОСОБА_15,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_16 та захисника ОСОБА_15 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у кримінальному провадженні № 12020030000000602 від 07 вересня 2020 року за обвинуваченням 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Карпилівка Ківерцівського району Волинської області, мешканця АДРЕСА_1 ),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 06 вересня 2020 року приблизно о 21:20, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz E320», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-22 сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне» зі сторони м. Луцьк в напрямку м. Рівне на 97 км + 100 м, в населеному пункті с. Струмівка Луцького району Волинської області, з перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населеному пункті, понад 50 км/год, проявивши неуважність і не зменшивши швидкість, продовжував рух, в результаті чого наздогнав попутні транспортні засоби та перед початком випередження яких не переконався, що це буде безпечним, не створить небезпеки іншим учасникам руху, не врахував дорожню обстановку та під час виконання маневру випередження попутних транспортних засобів з правої сторони наздогнав попутний автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 110 TDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 110 TDI»), під керуванням ОСОБА_2 , який виконував маневр зупинки на правому краю дороги, в результаті чого допустив зіткнення із задньою частиною даного автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажири та водій автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito 110 TDI» отримали тілесні ушкодження, зокрема, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили їх смерть, ОСОБА_5 отримала тяжкі тілесні ушкодження,   ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , а також неповнолітній ОСОБА_7 і малолітній ОСОБА_8 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. 
Вироком Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_16 задоволено частково, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У своїй касаційній скарзі прокурор ОСОБА_16 ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість. При цьому наголошує, що під час призначення покарання апеляційний суд безпідставно застосував до обвинуваченого положення ст. 69 КК України.
Крім того, прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції, постановляючи рішення, не врахував усіх обставин вчинення злочину, його тяжкість та підвищену суспільну небезпечність, а тому дійшов необґрунтованих висновків про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_1 більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 286 КК України.
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_15, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом  покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, просить переглянути вирок апеляційного суду в касаційному порядку. При цьому стверджує, що апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, належним чином не врахував усіх обставин справи, дані про особу обвинуваченого, а також його передкримінальну та посткримінальну поведінку.
Разом з тим захисник наголошує, що висновки апеляційного суду про необхідність призначення ОСОБА_1 реального покарання є очевидно не справедливими по відношенню до обвинуваченого, оскільки Волинський апеляційний суд, переглядаючи інше кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 286 КК України (судове провадження № 166/390/20), за аналогічних з даним кримінальним провадженням обставин, прийняв рішення про можливість застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування призначеного покарання. 
Крім того, захисник зазначає, що апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки у своєму рішенні вказав про порушення останнім пунктів 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), що відповідно до обвинувального акту ОСОБА_1 не інкримінувалось.
Враховуючи вищенаведене, захисник ОСОБА_15 у своїй касаційній скарзі просить вирок апеляційного суду змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання на допущення ОСОБА_1 порушень пунктів 12.3, 18.1 ПДР, а також призначити обвинуваченому за ч. 3 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги захисника та прокурора не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_15 та засуджений ОСОБА_1 підтримали касаційну скаргу, подану в інтересах останнього, та заперечували щодо задоволення касаційної скарги сторони обвинувачення.
Прокурор ОСОБА_17 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_16 та просив її задовольнити у повному обсязі. Що стосується касаційної скарги захисника, то прокурор ОСОБА_17 вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстав, зазначених у ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 286 КК України у касаційних скаргах прокурора та захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та постановляючи свій вирок, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, його наслідки, а саме смерть двох людей, а також заподіяння середньої тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень п`ятьом потерпілим, двоє з яких є неповнолітніми особами, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має молодий вік, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має на утриманні вагітну дружину, проживає в багатодітній сім`ї. Крім того, судом також було прийнято до уваги і характер вчиненого ОСОБА_1 злочину, який хоча і є необережним, але полягає в грубому порушенні ряду положень ПДР, що призвело до непоправних тяжких наслідків.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_1 , судом визнано щире каяття, визнання вини та відшкодування завданих збитків. 
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, суд не встановив.
Наведене свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи засудженого та неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування до засудженого ОСОБА_1 положень ст. 75 КК України, а тому касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.
Разом з тим колегія суддів вважає обґрунтованими доводи захисника про безпідставне посилання в рішенні апеляційного суду на порушення ОСОБА_1 пунктів 12.3, 18.1 ПДР.
Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, не інкримінував ОСОБА_1 порушення пунктів 12.3, 18.1 ПДР. Цієї обставини не було встановлено в обвинувальному акті при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає, що апеляційний суд, ухвалюючи вирок, безпідставно в мотивувальній частині свого рішення вказав про порушення ОСОБА_1 пунктів 12.3, 18.1 ПДР, оскільки встановлення таких фактичних обставин не узгоджується з положеннями статей 337 КПК України.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що доводи захисника в цій частині є обґрунтованими, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Крім того, колегія суддів також погоджується і з доводами касаційної скарги  прокурора щодо безпідставного застосування до засудженого положень ст. 69 КК України.
Згідно з приписами ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як убачається з вироку, апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_1 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, послався на наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують. При цьому суд також врахував і дані про особу обвинуваченого, який визнав свою винуватість, щиро розкаявся, сприяв здійсненню досудового розслідування та добровільно відшкодував завдані збитки.
Однак, на переконання колегії суддів, апеляційний суд у своєму рішенні не вказав,   яким саме чином наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що в силу ст. 69 КК України є обов`язковим для обрання особі більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення. 
Крім того, Верховний Суд також вважає, що суд апеляційної інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_1 покарання у виді обмеження волі, через призму зазначеної норми кримінального закону, в своєму рішенні хоча і послався, однак повною мірою не врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких та передбачає покарання від п`яти до десяти років позбавлення волі. Разом з тим диспозиція інкримінованого ОСОБА_1 кримінального правопорушення свідчить про наявність надзвичайно тяжких та непоправних наслідків у виді загибелі кількох осіб. Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, внаслідок ДТП, спричиненої протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_1 , загинули двоє людей та ще п`ятеро отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, при цьому двоє з них є неповнолітніми.
За наведених вище обставин колегія суддів не вбачає наявності належних підстав, які б свідчили про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_1 положень ст. 69 КК України, а тому призначене йому основне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Отже апеляційним судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосовано закон, який в даному конкретному випадку та за даних конкретних обставин не підлягає застосуванню (положення ст. 69 КК України), що в свою чергу призвело до призначення судом основного покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через м`якість, а тому касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що апеляційним судом було допущено порушення статей 412-414 КПК України, що відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України є підставами для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційний суд має врахувати вищезазначене та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_16 задовольнити.
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_15 в інтересах засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково.
Вирок Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_10                                    ОСОБА_11                                         ОСОБА_12