П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
5 жовтня  2022 року                                                                                        місто  Київ
                                                                                                            справа № 359/5472/21
                                                                                           провадження №22-ц/824/7979/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.
 
сторони: 
позивач -   ОСОБА_1    
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
 
розглянувши  у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві  апеляційну скаргу ОСОБА_1   
на  рішення  Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від  22 квітня  2022 року, ухвалене у складі судді Борця С.О., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: державний нотаріус 16 Київської державної нотаріальної контори Дорофеєва Тетяна Миколаївна, Пристолична сільська рада  про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,  -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся    до суду з позовом до відповідачів  про визнання недійсним  свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Дорофеєвою Т.М. 15 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1516, у зв`язку з тим, що дане свідоцтво видане особі, яка не має право на спадкування даного майна.
Позов обґрунтовано тим, що  10 червня 2005 року виконавчим комітетом Великоолександрівсько сільської ради Бориспільського району Київської області було видано довідку, якою підтверджено, що  позивач є спадкоємцем  Ѕ частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 ,  що належав покійному  ОСОБА_5 . 
Позивач зазначає, що померлий ОСОБА_5 своїм волевиявленням визнав своїм спадкоємцем   позивача, у той час як мати позивача вчинила відносно позивача фактично шахрайські дії, позбавивши і позивача, і його сім`ю житла. Так, 13 червня 2005 року позивач надав своїй матері ОСОБА_3 довіреність на право від його імені подавати заяви, одержувати усі необхідні документи та довідки, підписувати від імені позивача усі документи на оформлення свідоцтва про вступ у спадщину за заповітом позивача. Після цього, позивач, довіряючи своїй матері, вважав, що мати вчинила всі дії для того аби позивач став законним спадкоємцем.
Лише на початку 2021 року позивач дізнався,  що спадкоємцем нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , є його сестра  - ОСОБА_4 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2021 року  у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який  просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.  Апелянт вважає, що судом першої інстанції  було неправильно витлумачено та застосовано норми матеріального права, не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи.  Зокрема, зазначав про те, що  оскільки  ОСОБА_4 ухилялась від догляду за ОСОБА_5 , а тому останній  свою частку у праві на  домоволодіння мав намір заповісти позивачеві. Ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 не мала права успадковувати Ѕ частку домоволодіння, а тому видане на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним.
Також звертає увагу суду на те, що на момент смерті діда (відкриття спадщини) він був неповнолітнім, а тому незалежно від змісту останнього заповіту, складеного від імені діда, позивач мав право на обов`язкову частку в спадщині, що залишилася після  смерті спадкодавця. Таким чином, державний нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 2006 року на ім`я ОСОБА_4 на Ѕ частки домоволодіння без врахування обов`язкової частки  на спадщину, право на яку мав позивач з моменту відкриття спадщини, та не відмовлявся від неї.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.  У відзиві зазначає про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи всебічно та ґрунтовно дослідив всі матеріали справи та виніс законне та обґрунтоване рішення. Зокрема зазначає про те, що позивач як онук спадкодавця  не  відноситься до  переліку осіб,  які мають право на обов`язкову частку ( ст.1241 ЦК України) .
В судове засідання  представник Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори та представник Пристоличної сільської ради не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені шляхом направлення повідомлення про  місце, день та час  засідання суду на електронну адресу, від нотаріальної контори надійшов лист про розгляд справи у відсутність представника.  Від Пристоличної сільської ради  будь-яких заяв не надходило. За таких обставин суд вважав можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися (а.с.  207, 209).
В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну  скаргу  підтримав і  просив її задовольнити.
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги  заперечували і просили рішення суду першої інстанції залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що ОСОБА_5 був власником Ѕ частки в домоволодінні по АДРЕСА_1 . 
10 березня 2000 року  ОСОБА_5 склав заповіт, яким Ѕ частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 він заповів ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
11 лютого 2005 року  ОСОБА_4 подала Шістнадцятій Київській державній нотаріальній конторі заяву про прийняття  нею спадщини.
15 вересня 2006 року державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дорофеєва Т.М. видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_4 є власницею Ѕ частки в домоволодінні по АДРЕСА_1 .
           Крім того, установлено, що 13 січня 1994 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким Ѕ частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 він заповів ОСОБА_6   16 листопада 1995 року спадкодавець склав заповіт, яким все своє майно він заповів ОСОБА_6 ..   26  жовтня 1999 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким  Ѕ частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 він заповів ОСОБА_1 .  Ці заповіти були скасовані  останнім заповітом, що був складений ОСОБА_5   10 березня 2000 рокую                                                       
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 , звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини  до спливи шести місяців після її відкриття, фактично прийняла спадщину і відповідно набула право на одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку домоволодіння по АДРЕСА_1 . За таких обставин, відсутні підстави для визнання недійсним  свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 вересня 2006 року  державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_4 .
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам, судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, порушення норм процесуального права не допущено.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) ( ст.1216 ЦК України).
Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( ст.1223 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Згідно зі ч.2 ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини ( ч.1 ст.1269 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно із ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ч.1 ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Суд першої інстанції, встановивши, що  ОСОБА_5 10 березня 2000 року склав заповіт, яким Ѕ частку в домоволодінні по АДРЕСА_1   заповів ОСОБА_4 , ОСОБА_4   прийняла спадщину, звернувшись у встановлений законом строку до нотаріальної контори з відповідною заявою, а зі спливом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини  вона отримала свідоцтво, - дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому, суд першої інстанції врахував, що заповіт, складений ОСОБА_5 10 березня 2000 року недійсним не визнавався, ОСОБА_4 від права на спадкування усунута не була.
Посилання апелянта на довідку Великоолександрівської сільської ради від 10 червня 2005 року, яка містить  інформацію про  характеристику житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 ,  як на документ, який підтверджує  статус позивача як спадкоємця частини житлового будинку, що належала спадкодавцю ОСОБА_5   є безпідставними, оскільки саме по собі зазначення в довідці про те, що ОСОБА_5 - спадкодавець, а ОСОБА_1 спадкоємець, не дає підстав вважати, що ОСОБА_4 , при наявності заповіту  ОСОБА_5 , не мала права на спадкування цієї  частини будинку.
Посилання  позивача на те, що  його мати ОСОБА_3   фактично позбавила його права на спадщину у вигляді Ѕ частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,  не вчинивши жодних дій в його інтересах (на час відкриття спадщини він був неповнолітнім)  є безпідставними та спростовуються спадковою справою.
Так, з матеріалів спадкової справи вбачається, що  17 червня 2005 року ОСОБА_1 , який діяв за згодою своєї матері ОСОБА_3 , звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у вигляді Ѕ частини жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 та грошових вкладів, на які померлий залишив заповідальні розпорядження на користь ОСОБА_1 (а.с.85).
Таким чином, ОСОБА_1 , хоча і був неповнолітнім, своє право на спадкування реалізував,  звернувши до нотаріальної контори з заявою особисто.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що  позивач на час відкриття спадщини мав право на обов`язкову частку  у спадщині, а відтак  нотаріус не мав право видавати свідоцтво  про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 на  Ѕ частину домоволодіння,  не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки  при наявності заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1 як онук спадкодавця, батько якого помер до відкриття спадщини, не має права на обов`язкову частку у спадщині.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення  Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від  22 квітня  2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                   А.М. Стрижеус