УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 522/4308/22
провадження № 51-3650ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                ОСОБА_3,
суддів                            ОСОБА_4, ОСОБА_5,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_1 ,
встановив:
За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року ОСОБА_1 , уродженця Республіки Азербайджан, громадянина України, зареєстрованогоза адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання із застосуванням  ст. 69-1 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Як вбачається з вироку суду, 14 грудня 2020 року, близько 00:15 год,                        ОСОБА_1 , за попередньою змовою з особою, матеріали стосовноякої виділено в окреме провадження, тобто за попередньою змовою групою осіб, знаходячись у вбиральні кафе-бару «Лейла», по вул. Катерининській, 18, ум. Одесі, умисно, з корисливих мотивів, відкрито зірвали з шиї потерпілого  ОСОБА_2 золотий ланцюжок вартістю 135 724, 43 грн, при цьому особа, матеріали стосовно якого виділено в окреме провадження,обхватив потерпілого руками ззаду, а ОСОБА_1 обхватив потерпілого за шию та наніс кілька ударів по тулубу, чим спричинили насильство, що не є небезпечним для життя потерпілого. Після чого з місця злочину зникли, та розпорядились викраденим на власний розсуд, чим спричинили потерпіломуматеріальну шкоду на вказану суму.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_1 - без змін. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6, не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_1 , просить змінити судові рішення стосовно нього в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Просить застосувати до засудженого положення ст. 75 КК, звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік   з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує, зокрема, на те, що суд, при призначенні ОСОБА_1 покарання, не повною мірою зважив на дані про його особу, який визнав себе винним та щиро розкаявся, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, за місцем проживання характеризується позитивно, працює, а також те, що він вибачився перед потерпілим, відшкодував йому матеріальну і моральну шкоду, в зв`язку з чим останній претензій до нього не має. Крім того, стверджує, що судом першої інстанції при призначені покарання належним чином не враховано відношення обвинуваченого до вчиненого й наведено суперечливі відомості щодо його особистості та не наведено мотивів, з яких суд дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_1 без відбування покарання у виді позбавлення волі. Вважає, що наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, давали підстави судам зробити висновок про можливість засудження ОСОБА_1 без реального відбування покарання.
Перевіривши доводи у касаційній скарзі та наявні у Верховному Суді копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі  - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Із копії вироку вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо  ОСОБА_1  здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника викладені у касаційній скарзі стосовно невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винуватого й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к).
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання  ОСОБА_1  призначено з порушенням указаних норм права, а також усталеної судової практики.
Як убачається з копії оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи  ОСОБА_1 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, а саме те, що ОСОБА_1 разом зі спільником відкрито напали на потерпілого у приміщенні вбиральні, тобто там, де особа цього не могла очікувати, із застосуванням насильства забрали наявні у потерпілого матеріальні цінності. Зважив суд і на те, що дії ОСОБА_1 не були спонтанними, і свідчили про нехтування такими суспільними цінностями як право до мирного співіснування і поваги до права приватної власності, а зважаючи на корисливий характер злочину, на думку суду, були способом заробітку. Крім того, враховано також дані про особу ОСОБА_1 , те, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав повне визнання вини ОСОБА_1 та відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди потерпілому, у зв`язку з чим у останнього відсутні будь-які претензії. Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.
Зваживши ці обставини, суд вважав за можливе призначити покарання засудженому із застосуванням положень 69-1 КК, яке буде достатнім для його виправлення та перевиховання.
Разом із цим суд урахував і той факт, що  ОСОБА_1  вчинено тяжкий злочин, який є умисним та корисливим, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів та досягнення цілей покарання щодо нього в цілому є неможливим без реального відбування покарання у місцях позбавлення волі.
З огляду на наведене суд першої інстанції в цьому провадженні не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених цим Кодексом.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, цей суд дав належну оцінку доводам захисника ОСОБА_6 викладеним в апеляційній скарзі, які по суті є аналогічними доводам його касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без змін.
Погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд з урахуванням ступіню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого та інших обставин, що впливають на ступінь відповідальності, зазначив про дотримання вимог статей 50, 65, 69-1 КК під час призначення покарання засудженому, оскільки таке покарання буде відповідати принципам законності та справедливості, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Крім того, суд обґрунтовано відхилив доводи щодо можливості виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням ст. 75 КК, з огляду, зокрема, на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, корисливий мотив та обставини його вчинення.
Таким чином, урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення,  в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення  ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Крім того, колегія суддів Касаційного кримінального суду звертає увагу, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69-1 КК під час призначення покарання, зазначив, які саме обставини справи та дані про особу винного стали підставами для пом`якшення покарання засудженому. А тому врахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого і положень ст. 69-1 КК та призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі санкції статті, і положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім. Тому одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого злочину, повинно мати для цього достатні підстави, яких судом не було встановлено, що у свою чергу свідчить про необґрунтованість скарги щодо суворості покарання.
Стосовно наведених у касаційній скарзі захисника доводів з приводу зазначення судом у вироку суперечливих відомостей щодо особи засудженого, то вони не заслуговують на увагу, оскільки адвокат не конкретизував, у чому полягають ці суперечності.
Переконливих аргументів, які би свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень унаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційним судом не встановлено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_1 .
 Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_3                                             ОСОБА_4                                   ОСОБА_5