ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7413/22 Справа № 428/6266/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2022 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 428/6266/21 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:
заявник  ОСОБА_1 
заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 жовтня 2021 року, яке ухвалено суддею Юзефович І.О. у м. Сєвєродонецьку Луганської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні,
УСТАНОВИВ:
В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області.
В обґрунтування заяви зазначила, що аявник перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 16 лютого 1974 року. Заявник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а її чоловік – АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району Луганської області, Україна. За час свого життя він отримував пенсію значно вищу за неї, тобто фактично заявник перебувала на утриманні свого чоловіка. Для оформлення пенсії у зв`язку зі втратою годувальника заявник звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, проте їй було відмовлено через відсутність необхідної довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою). 
На підставі наведеного вище, з метою оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, ОСОБА_1 просила встановити факт перебування заявника на утриманні померлого чоловіка ОСОБА_2 .
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа – Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області задоволено.
Встановлено факт перебування громадянки України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), на утриманні її чоловіка – громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 13 травня 2021 року.
В апеляційній скарзі заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 жовтня 2021 року та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що встановлення вказаного факту необхідне заявниці для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника з причин відсутності документів, які б могли підтвердити таке право. Отже між сторонами виник спір про право з приводу наявності у заявниці такого права. Враховуючи, що з заяви вбачається спір про право, суд першої інстанції повинен був залишити заяву без розгляду. Умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені частиною 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по ІІІ групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 Закону № 1058-ІV, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21.11.2013 по 21.02.2014 за євроінтеграцією та проти режиму ОСОБА_3 - незалежно від тривалості страхового стажу. Відповідно до приписів абз.2 ч.1 ст. 36 Закону № 1058-ІV батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Відповідно до п.1.ч.2 ст. 36 вказаного Закону непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-ІV. 
Розмір пенсії заявника складає 1769 грн. є таким, що відповідає вимогам, встановленим державою для непрацездатних осіб до прожиткового мінімуму, та дозволяє забезпечувати її особисті потреби. Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону 1058-ІV обов`язковою умовою призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника є знаходження непрацездатного члена сім`ї померлого годувальника на його утриманні. 
Після смерті чоловіка ОСОБА_2 заявник не втратила основне джерело для існування, оскільки остання отримує пенсію в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, тому не відноситься до кола осіб, які за законом мають право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника. 
Скаржник вважає, що жодних доказів потреби матеріальної допомоги від чоловіка, а також доказів фактичного розподілу у зв`язку з цим коштів подружжя за час шлюбу, заявницею суду не надано. 
Також з матеріалів справи вбачається, що подружжя було зареєстровано за різними адресами. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника зазначає, що встановлення факту її перебування на утриманні померлого годувальника необхідно їй для переходу на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, на що вона має право відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в абз. 2 п.2 ч.3 якої зазначено, що члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Вона отримує мінімальну пенсію, на даний час її розмір складає 1932,45 грн, вказана сума не дозволяє їй задовольнити найнеобхідніші життєві потреби, у зв`язку із чим вона фактично знаходилась на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , який був її годувальником та отримував пенсію в розмірі 8 598,94 грн., яка значно перевищувала її пенсію та дозволяла задовольняти свої життєві потреби, дана пенсія була постійним і основним джерелом засобів для її існування. 
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, позивачем подано заяву, в якій останній прость проводити розгляд справи за його відсутності, відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленна про дату, час та місце розгляду справи (том 2 а.с.153), про причини своєї неявки суд не повідомила, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. 
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що підстави для відкладення розгляду справи відсутні, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, які належним чином повідомлені про розгляд справи і не з`явилися у судове засідання.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скрагу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як установлено судом і підтверджено матеріалами справи, згідно з копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 14 січня 1998 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 21 лютого 1984 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 16 лютого 1974 року Новоахтирською с/радою Кремінського району Луганської (Ворошиловградської на момент видачі свідоцтва) області, ОСОБА_5 (мовою оригіналу) та ОСОБА_6 (мовою оригіналу) 16 лютого 1974 року уклали шлюб, про що 16 лютого 1974 року складено відповідний актовий запис № 6. Прізвище чоловіка після укладення шлюбу – ОСОБА_7 (мовою оригіналу), дружини – ОСОБА_7 (мовою оригіналу).
З копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 14 травня 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району Луганської області, Україна, про що складено відповідний актовий запис № 947, у віці 67 років.
Згідно з копією довідки про реєстрацію місця проживання особи № 7345, виданої 01 червня 2021 року Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 21 лютого 1984 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 13 травня 2021 року № 10843, виданої 01 червня 2021 Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 13 травня 2021 року, був зареєстрований з 24 червня 2003 року за адресою: АДРЕСА_2 .
З копії довідки № 7347, виданої 01 червня 2021 року Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 24 червня 2003 року та знятий з реєстраційного обліку 01.06.2021 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заявник ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою про перехід на пенсію у зв`язку зі втратою годувальника.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 2021-2256/Ф-02/8-1200/21 від 09 червня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у переході на пенсію у зв`язку з втратою годувальника у зв`язку з відсутністю необхідної довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданих згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Згідно з копією довідки, виданої 15 червня 2021 року Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Добрі сусіди Сєвєродонецька», ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За адресою: АДРЕСА_1 , проживав та вів спільне домогосподарство чоловік ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Обидва приймали активну участь у заходах мешканців ОСББ по благоустрою будинку та прилеглої території.
Відповідно до довідки про доходи № 2100 5278 3011 6103, виданої 27 травня 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, ОСОБА_1 (номер пенсійної справи 909190184434) перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області та отримує пенсію за віком, розмір якої за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року склав 11 294,70 грн., а саме щомісяця: з грудня 2020 року по лютий 2021 року – 1 832,45 грн., з березня 2021 року по травень 2021 року – 1 932,45 грн.
З довідки про доходи № 1413 1242 5304 1415, виданої 20 липня 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області вбачається, що ОСОБА_2 перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області та отримував пенсію за віком, розмір якої за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року склав 49 084,53 грн., а саме щомісяця: з грудня 2020 року по лютий 2021 року – 7 762,57 грн.; з березня 2021 року по травень 2021 року – 8 598,94 грн.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд виходив із доведеності протягом розгляду справи заявницею своїх вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частина 3 статті 294 ЦПК України).
Пунктом 2 частини 1, частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Таким чином юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. 
Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).
Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Згідно статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058- IV) непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Статтею 5 Закону № 1058-IV визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються, зокрема: коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV види пенсійного забезпечення, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.
У частині першій статті 9 Закону № 1058-IV наведено види пенсійних виплат: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 10 Закону № 1058-IVпередбачено право вибору пенсійних виплат - особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Статтею 36 цього Закону встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
Згідно з частиною другою вказаної норми непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону № 1058-IV).
Аналіз норм статтей 4, 5, 10, 26, 36 Закону № 1058-IV дає підстави для висновку про те, що чоловік (дружина) став непрацездатним, а саме, досягнув пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього закону, мають право на отримання пенсії (за їх вибором) за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника, за умов, що вони були на повному утриманні померлого годувальника, та за умов наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.
Отже заявниця ОСОБА_1 , як така, що досягнула пенсійного віку відповідно до положень ст. 26 Закону № 1058-IV, отримала пенсію за віком, має право перейти на пенсію у зв`язку із втратою годувальника за умови знаходження на повному утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 .
Відповідно до пункту 2.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07 липня 2014 року № 13-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок), до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, крім іншого, надається документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
За документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку (пункт 2.11. Порядку).
Отже, Порядком передбачено встановлення в судовому порядку факту перебування на утриманні померлого годувальника, у разі неможливості надати документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою) на підтвердження перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
Як роз`яснено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.
Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , проживала з ним спільно, та пенсія її чоловіка була постійним та основним джерелом для її існування.
Судом встановлено, що доходи померлого чоловіка значно перевищували по сумі доходи заявниці.
Не може бути взятий до уваги довід апеляційної скарги про відсутність факту утримання ОСОБА_1 , оскільки вона отримувала пенсію у розмірі прожиткового мінімуму, оскільки спеціальний закон встановлює право членів сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону № 1058-IV). Вказаний спеціальний закон не пов`язує таке право особи із розміром отримуваної ними пенсії.
Помилковим є посилання скаржника на те, що між сторонами існує спір про право, оскільки отримання заявницею такого статусу, як особи, яка відповідно до норм законодавства має право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, залежить від вирішення по суті заяви про встановлення відповідного факту. Саме по собі посилання скаржника на існування спору про право не є беззаперечним свідченням наявності такого спору.
Що стосується посилання скаржника в апеляційній скарзі на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.10.2017 № 344/6479/15, то відповідно за п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 15 листопада 2022 року. 

Головуючий: 

Судді: