Справа № 133/331/17
Провадження № 22-ц/801/1259/2022
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року	Справа № 133/331/17	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач), 
               суддів Сала Т. Б., Копаничук С. Г., 
за участю секретаря судового засідання Луцишина О. П., 
розглянув в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Воронюк В. А. в приміщенні суду в м. Козятин, -

в с т а н о в и в :

24 лютому 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.
На обґрунтування своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що 19 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VIKWGA0000000741, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 34 703,80 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 19 вересня 2018 року.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі встановленому договором.
Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконувала, внаслідок чого станом на 10 січня 2017 року має заборгованість перед банком в сумі 91 471,54 дол. США, з яких:
- 24 969,46 дол. США – заборгованість за кредитом (тілом кредиту);
- 10 047,67 дол. США – заборгованість за відсотками за користування кредитом;
- 56 454,41 дол. США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором.
Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, то кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.
Таким чином, заборгованість до стягнення становить 24 969,46 дол. США (заборгованість за кредитом (тілом кредиту).
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 19 вересня 2008 року було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник.
25 січня 2017 року банк направив на адресу відповідачів письмову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором № VIKWGA0000000741, однак вимога залишена без задоволення.
Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 969,46 дол. США (заборгованість за кредитом (тілом кредиту), що за курсом НБУ становить 674 674,81 грн.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу за кредитним договором задоволено.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2008 року № VIKWGA0000000741 по тілу кредиту у розмірі 24 969,46 дол. США, що за курсом 27,02 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01 січня 2017 року становить 674 674,81 грн.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 10 120,12 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції задовольняючи позов не дослідив та не перевірив розрахунок заборгованості, яку банк просив стягнути. У розрахунку боргу не відображено інформації про «погашення/сплату» суми коштів на погашення заборгованості. З розрахунку неможливо встановити на які платежі і в яких сумах спрямовувалися банком кошти, які сплачені на погашення кредиту відповідачем. 
Судом першої інстанції стягнуто заборгованість солідарно з відповідачів в іноземній валюті, визначивши її еквівалент до національної грошової одиниці України гривні станом на 01.01.2017 року, а не на день ухвалення рішення. 
Судом не досліджено договори поруки (фотокопії) між банком та ОСОБА_2 від 19.09.2008 року та від 07.02.2013 року де в місці підпису поручителя підписи різняться і явно не відповідають підпису однієї особи, оригінали таких договорів у позивача не витребувано. Також в договорі поруки неможливо встановити особу, яка підписала договір від імені ПриватБанку. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» Рой В. Л. у судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
Судом першої інстанції вставнолено наступні обставини. 
19 вересня 2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VIKWGA0000000741, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 34 703,80 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00 % на рік (т. 1 а. с. 15–19).
21 лютого 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № VIKWGA0000000741, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору:
1) сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати написання цієї додаткової угоди зменшити на 46 823,35 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 11 840,99 дол. США, комісія у розмірі 3 593,83 дол. США, пеня у розмірі 31 388,53 дол. США;
2) згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 46 823,35 дол. США;
3) викладено пункт 8.1 кредитного договору в наступній редакції: «Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, на строк до 19 серпня 2018 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 81 527,15 дол. США» (т. 1 а. с. 20, 21)
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 19 вересня 2008 року та 07 лютого 2013 року було укладено договори поруки (т. 1 а. с. 22–23).
Відповідно до пункту 6 договорів поруки поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.
Відповідачі станом на 10 січня 2017 року заборгували позивачеві 24 969,46 дол. США (заборгованість за тілом кредиту), що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, що за курсом 27,02 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01 січня 2017 року становить 674 674,81 грн (т. 1 а. с. 4–8).
25 січня 2017 року банк направив на адресу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором № VIKWGA0000000741 (т. 1 а. с. 9–14 ). Однак заборгованість відповідачами не погашена.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 березня 2020 року у справі призначено судово-економічну експертизу.
Згідно з висновком експерта від 04 грудня 2020 року № 595-1/12/2020 за результатами проведення судово-економічної експертизи в межах наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на 10 січня 2017 року не узгоджується з умовами кредитного договору від 19 вересня 2008 року № VIKWGA0000000741 та розрахунковими документами щодо видачі та погашення кредиту за цим договором, а саме:
- в межах наявних матеріалів відсутні документальні підтвердження оплати страхових платежів у розмірі 345,80 дол. США (148,20 дол. США та 197,60 дол. США) на поточний рахунок страхової компанії «Інгосстрах», як передбачено умовами кредитного договору від 19 вересня 2008 року № VIKWGA0000000741;
- в межах наявних матеріалів відсутні оформлені, відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ з організації касової роботи банків документальні підтвердження видачі кредитних коштів на суму 561,31 дол. США;
- під час дослідження розрахунку станом на 10 січня 2017 року та виписок по рахунку № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 за період з 19 вересня 2008 року до 21 травня 2020 року облік заборгованості за основним боргом не узгоджується з умовами додаткової угоди від 21 лютого 2013 року до кредитного договору, а саме умовами додаткової угоди не передбачено збільшення за основним боргом (т. 2 а. с. 65–105).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальниками кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернені, а тому з відповідачів солідарно на користь позивача підлягає стягненню сума кредитної заборгованості по тілу кредиту – 24 969,46 дол. США, що за курсом НБУ становить 674 674,81 грн.
Справа розглядалася судами різних інстанцій.
Постановою Верховного Суду від 04.05.2022 року у даній справі постанову Вінницького апеляційного суду від 26.02.2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. / т. 3 а.с.78-84/
У своїх висновках касаційний суд зазначив, що під час нового розгляду справи апеляційному суду належить встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором врахувавши, що банком неправомірно нараховано 900 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4, 08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк вчиняє на власну користь.
Згідно ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Дотримуючись вимог ст. 417 ЦПК України, колегія суддів 24.08.2022 року ухвалила витребувати з АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості за кредитним договором № VIKWGA0000000741, яка була нарахована банком та сплачена позичальником відповідно до п.8.1 договору з урахуванням висновків Верховного Суду, що містяться у постанові від 04.05.2022 року. За клопотанням позивача строк для виконання вимог ухвали суду продовжувався.
04.10.2022 року представник банку до суду надав заяву у якій зазначив, що у зв`язку з технічною неможливістю підготувати витребуваний судом розрахунок просить приєднати довідку про розмір заборгованості станом на 20.02.2013 року (дату, що передувала укладенню додаткової угоди від 21.02.2013 року) та 10.01.2017 року (дату, станом на яку здійснено розрахунок, доданий до позову).
У судовому засіданні представник Банку пояснив, що технічна неможливість виготовити новий розрахунок полягає у тому, що оскільки у програму Банку внесені умови договору кредиту та додаткової угоди, для нового розрахунку необхідно вказати документ на підставі якого виключені дані платежі (рішення про визнання угоди/пункту договору недійсним, додатковий договір із зміненими умовами, тощо). Оскільки такого документа немає, відсутня і підстава для перерахунку.
Відповідно до довідки наданої АТ КБ «Приватбанк» 04.10.2022 року, розмір заборгованості ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором з врахуванням вимог постанови ВС від 04.05.2022 року становить : 
-станом на 20.02.2013 року : поточне тіло кредиту 22226,23 долари США, прострочене тіло кредиту 7837,99 долари США, нараховані відсотки 278,49 долари США, прострочені відсотки 16018,01 доларів США, пеня 22377,86 долар США. 
-станом на 10.01.2017 року : поточне тіло кредиту 14771,89 долари США, прострочене тіло кредиту 10197,57 долари США, нараховані відсотки 124,62 долари США, прострочені відсотки 9923,05 долари США, пеня 56454,41 долари США. 
Колегією суддів встановлено, що надана банком довідка про розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором є ідентична з сумою боргу зазначеною банком в позові станом на 10 січня 2017 року в сумі 91 471,54 дол. США, з яких: 24 969,46 дол. США – заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10 047,67 дол. США – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 56 454,41 дол. США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором.
Клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи для визначення дійсного розміру заборгованості за кредитним договором представником позивача в суді апеляційної інстанції не заявлялося. 
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку, що позивачем з неповажних причин не подано апеляційному суду доказ (розрахунок), що витребовувався судом.
Згідно п. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того яке значення має цей доказ, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
Враховуючи, що даний доказ має важливе значення для повного та об`єктивного вирішення справи, а суд позбавлений можливості здійснити такий розрахунок (із виключенням неправомірно нарахованих 900 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту) самостійно, оскільки зміниться розмір та спрямування погашень за весь період користування кредитом, колегія суддів приходить висновку про розгляд справи за наявними у ній доказами.
Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено за не повного з`ясування обставин справи, не правильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне. 
Як вбачається з п. 8.1 Кредитного договору № VIKWGA0000000741 від 19.09.2008 року та додатку № 1 до кредитного договору до загальної вартості кредиту було включено 30 000 дол. США – споживчий кредит; 900 дол. США разова винагорода за надання фінансового інструменту, 197,60 дол. США – страхування майна на 1 рік дії кредиту, 148, 20 – особисте страхування на рік дії кредиту, а також у розмірі 3458 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди на за надання фінансового інструменту у розмірі 3, 00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного Договору.
Задовольняючи позовні вимоги повністю суд першої інстанції не врахував, що за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить висновку, що положення спірного кредитного договору № VIKWGA0000000741 від 19.09.2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4, 08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором, який наданий до позовної заяви вбачається, що до загального розміру заборгованості банком протиправно включено заборгованість за комісієювинагороди за надання фінансового інструменту.
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене,оскільки позивачем не доведено розмір заборгованості за кредитним договором в сумі 24969, 96 дол. США , а суд самостійно позбавлений можливості здійснити інший розрахунок, оскільки при виключенні із суми кредиту 900 дол. США зміниться розмір та спрямування погашень за весь період користування кредитом, колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги банку про стягнення заборгованості у заявленому розмірі (24969, 96 дол. США), до загальної суми якої увійшла комісія у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини першої-четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Таким чином, витрати понесені відповідачем у зв`язку з поданням апеляційної та касаційної скарги покладаються на позивача.
ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 15180,18 грн (т. 1 а. с. 215) та за подання касаційної скарги в сумі 20240,24 грн. (т. 3 а. с. 44), які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 ..
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 15180,18 грн та за подання касаційної скарги в сумі 20240,24 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: Т. Б. Сало

С. Г. Копаничук

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2022 року.