ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи № 522/4490/21
Апеляційне провадження № 22-ц/813/6596/22 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач), 
суддів – Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,
при секретарі Кузьмук А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Фірсова Дмитра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ковтун Ю.І.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов
У березні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.1-5).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 08 травня 2019 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. У подальшому відповідач, ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 31 січня 2020 року, отримав картку типу Преміальна картка World Elite з кредитним лімітом до 400 000 грн. 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 20 січня 2021 року виникла заборгованість у розмірі 460 553,03 грн., яка складається з заборгованості за:
- кредитом 396 884,86 грн, в т.ч. 264 350,06 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита; 132534,80 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредита; 
- нарахованими відсотками – 20 240,88 грн.; 
- за простроченими відсотками – 43 427,29 грн.
Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати. 
У відзиві на позов адвоката Дубовки С.А. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та недоведеність доводів, просив відмовити у задоволені позову банку. Зазначав, що у заяві позичальника строк повернення кредиту не зазначено. Умови та Правила з надання банківських послуг, надані банком, відповідачем не підписувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Вважав, що відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафів, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття боржником умов і тарифів кредитування (а.с.160-163).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12 січня 2022 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором від 08 травня 2019 року у розмірі 396 884,86 грн. та судовий збір в сумі 5 953,27 грн. (а.с.211-218). 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту (поточного та простроченого) у сумі 396 884,86 грн, що фактично отримані відповідачем та не повернуті банку. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками, суд виходив з відсутності доказів погодження між сторонами у встановленому законом порядку умов договору щодо строків, розміру та порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами.
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі адвоката Фірсова Д.О. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просив судскасувати рішення суду в частині стягнення заборгованості у розмірі 396 884, 86 грн., в іншій частині рішення суду залишити без змін (а.с.225-227).
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у заяві позичальника не зазначено строк повернення кредиту, тобто по факту кредит є безстроковим, а відповідно строк повернення кредиту настає згідно вимог ч.2 ст.530 ЦК України. Проте банк не пред`явив ОСОБА_1 відповідну вимогу за ч.2 ст.530 ЦК України, що в свою чергу свідчить про відсутність права у банку вимагати примусово стягнення суми кредиту у судовому порядку, так як строк повернення такого кредиту не настав.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Сторони, будучі повідомленими про слухання справи на 08 листопада 2022 року, не прийняли участі у судовому засіданні, що відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи у їх відсутність.
08 листопада 2022 року до суду апеляційної інстанції від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з мобілізацією представника ОСОБА_2 в його інтересах до Збройних Сил України (а.с.245-247).
Колегія суддів визнає неповажними причини відкладення розгляду справи, зазначені відповідачем у клопотанні, тому відмовляє у його задоволенні.
Так, з матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції інтереси відповідача представляли два представника: адвокат Фірсов Д.О. на підставі ордеру від 31 травня 2021 та угоди про надання правової допомоги №31/05/21 від 31 травня 2021 року і адвокат Дубовка С.А. на підставі ордеру від 01 липня 2021 року та угоди про надання правової допомоги №1/07 від 01 липня 2021 року (а.с.150-152,165-167).
Апеляційна скарга складена адвокатом Фірсовим Д.О. в інтересах ОСОБА_1 , повноваження якого підтверджуються ордером від 16 лютого 2022 року та угодою про надання правової допомоги за №31/05/21 від 31 травня 2021 року (а.с.225-230).
Апеляційне провадження у справі відкрито 28 лютого 2022 року (а.с.234).
Відповідач ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 28 лютого 2022 року отримав поштою 09 квітня 2022 року (а.с.240).
З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №84 від 10 березня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 з 10 березня 2022 року призначений за штатом воєнного часу до військової частини НОМЕР_1 діловодом стройової частини. За довідкою військової частини НОМЕР_1 №609 від 19 березня 2022 року старший солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі по мобілізації з 10 березня 2022 року (а.с.245-247).
Відмовляючи у клопотання про відкладення розгляду справи, колегією суддів враховано, що відповідач, будучі обізнаним у відкритті апеляційного провадження з квітня 2022 року, зацікавленим у своєчасному розгляді справи та добросовісно користуючись своїми правами, мав можливість з 10 березня 2022 року (дата мобілізації представника ОСОБА_2 ) до 08 листопада 2022 року (дата судового засідання) вирішити питання представлення його інтересів в суді апеляційної інстанції іншим представником. При цьому, колегією суддів враховано, що в суді першої інстанції інтереси відповідача представляли два представника.
Крім того, надана суду довідка військової частини датована 19 березня 2022 року, що не може підтвердити актуальність зазначеної в ній інформації станом на 08 листопада 2022 року (а.с.247).
Сторони, будучі обізнаним про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України, чим проявили пасивну процесуальну поведінку.
Колегією суддів враховано наявність в матеріалах справи письмових документів, на підтвердження позицій сторін, положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. 
Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 1989 року по справі "Юніон АліметаріаСандерс проти Іспанії", зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Більш того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.
Ураховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 08 листопада 2022 року у відсутності сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Аналіз доводів апеляційної скарги свідчить про те, що, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апелянт не згоден з рішенням лише в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту. Посилань на незаконність рішення суду в частині відхилених вимог (про стягнення відсотків по кредиту) апеляційна скарга не містить. 
Отже, враховуючи часткове оскарження судового рішення, апеляційним судом у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України рішення суду в частині відхилених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками по кредиту не переглядається.

Фактичні обставини, встановлені судом 
Судом установлено, що 08 травня 2019 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У вказаній заяві відповідач підтвердив, що він ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які разом з Пам`яткою клієнта та Тарифами становлять Договір банківського обслуговування (а.с.13-14).
Відповідачу відкрито картковий рахунок з наданням платіжної картки.
З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що 25 грудня 2019 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 390 000 грн., який 22 жовтня 2020 року зменшено до 0,00 грн.(а.с.11).
Також на підтвердження позовних вимог банк надав суду довідку про надані ОСОБА_1 кредитні картки, паспорт споживчого кредиту від 31 січня 2020 року, що підписаний ОСОБА_1 , витяг з Тарифів, виписку з рахунку і Умови та правила надання банківських послуг (а.с.12,15-18,19-23,24-59,79-135).
З виписки по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , встановлено активне користування кредитними коштами (а.с.79-135).
За розрахунком банку станом на 20 січня 2021 року заборгованість відповідача перед банком становить 460 553,03 грн., з яких:
-396 884,86 грн. - заборгованість за кредитом, в т.ч. 264 350,06 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита; 132 534,80 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредита; 
- 20240,88 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 
- 43 427,29 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.6-10).
У позовній заяві банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 460 553,03 грн. (а.с.1-5).
Відповідач не заперечував факт отримання кредитних коштів та не спростовував розмір заборгованості. Не погоджуючись із оскаржуваним судовим рішенням в частині стягнення тіла кредиту, відповідач послався на безстроковість кредиту та не пред`явлення банком йому відповідної вимоги за ч.2 ст.530 ЦК України, що в свою чергу, на його думку, свідчить про відсутність права у банку вимагати примусово стягнення суми кредиту у судовому порядку, так як строк повернення такого кредиту не настав.
Саме вказані вимоги розглянуті судом 12 січня 2022 року, в результаті чого винесено судове рішення, яке наразі частково оскаржено (а.с.211-218).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).
За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Судове рішення оскаржено в частині стягнення заборгованості за кредитом, яка складається з тіла кредиту (суму, яку фактично отримав в борг позичальник).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору, які суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. З аналогічних підстав не прийняті і надані суду витяг з Тарифів, що не підписаний відповідачем (а.с.19-23). Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. 
Тому витяг з Умов та правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08 травня 2019 року шляхом підписання заяви-анкети.
Суд першої інстанції надав належну оцінку паспорту споживчого кредиту, що наявний в матеріалах справи.
Крім того, колегією суддів врахована позиції Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором викладено правовий висновок про те, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 08 травня 2019 року, довідки: про встановлення/зміни кредитного ліміту та видачу кредитних карток; виписку про рух коштів, за якою позичальник протягом спірного періоду активно використовував отримані від банку гроші та здійснював поповнення рахунку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про укладення сторонами кредитного договору, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні гроші та певний час користувався ними. Тому заборгованість по тілу кредиту (кошти, що фактично отримані ОСОБА_1 від банку) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом відсутності права у банку вимагати примусово стягнення суми кредиту у судовому порядку, так як строк повернення такого кредиту не настав, так як не встановлений сторонами у договорі, є необґрунтованими.
Так, за положеннями ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
З оскаржуваного рішення суду вбачається, що суд першої інстанції врахував ту обставину, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 08 травня 2019 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). При цьому, суд зазначив, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд погодився з позицією позивача, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки він повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, на яку також посилався апелянт та яка підлягає обов`язковому врахуванню судами.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту.
За положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З огляду на наведені положення процесуального закону, суд апеляційної інстанції перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та не знайшов підстав для її задоволення. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції в оскаржуваній частині повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які відповідають матеріалам справи і ухвалив рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту. В частині відмови у стягненні відсотків рішення суду не оскаржено, тому апеляційним судом не перевірялось.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, унаслідок чого рішення місцевого суду в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Фірсова Дмитра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 січня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 08 травня 2019 року у розмірі 396 884,86 грн. залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 листопада 2022 року.

Головуючий:                                        

Судді: