ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 380/12172/20 пров. № А/857/9837/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Довгополова О.М., Ільчишин Н.В. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року (суддя – Карп`як О.О., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – 05.07.2021р.), 
в адміністративній справі №380/12172/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , 
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 

                                                          встановив: 

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 в якому просив: 
1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у відношенні до позивача щодо ненарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 12 червня 2017 року; 
2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 01 січня 2016 року по 12 червня 2017 року з врахуванням січня 2008 року як базового місяця; 
3) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 у відношенні до позивача щодо ненарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 13 червня 2017 року по 05 лютого 2020 року; 
4) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 13 червня 2017 року по 05 лютого 2020 року з врахуванням січня 2008 року та березня 2018 року як базового місяця. 
Відповідач військова частина НОМЕР_2 позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 12 червня 2017 року. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 13 червня 2017 року по 05 лютого 2020 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 12 червня 2017 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 13 червня 2017 року по 05 лютого 2020 року, відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням виплаченої суми. В решті позовних вимог відмовлено. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду 16 лютого 2022 року виправлено описки у рішення суду від 30 червня 2021 року в справі №380/12172/20 та у виконавчому листі, виданому Львівським окружним адміністративним судом 22 листопада 2021 року шляхом вірного зазначення місцезнаходження (для юридичних осіб) боржника Військової частини НОМЕР_1 : « АДРЕСА_1 » та вірного зазначення коду ЄДРПОУ Військової частини НОМЕР_1 « НОМЕР_3 ». 
З рішенням суду першої інстанції від 30 червня 2021 року не погодився відповідач Військова частина НОМЕР_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що в порушення норм КАС України судом першої інстанції не було направлено на адресу військової частини НОМЕР_1 копію ухвали про відкриття провадження у справі, що позбавило можливості подати відзив на позовну заяву. Твердить апелянт, що до грудня 2015 року зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів, місяць було визначено як підстава для зміни базового місяця при обчислені індексу споживчих цін для цілей визначення наявності або відсутності підстав для нарахування індексації, отже базовий місяць для обрахунку індексації не був прив`язаний до події зростання тарифних окладів працівника. Просить звернути увагу, що визначення конкретного розміру індексації грошового забезпечення військовослужбовця є дискреційним повноваженням органу військового управління. З урахуванням такого вважає, що примусове виконання військовою частиною НОМЕР_1 рішення суду від 30 червня 2021 року призведе до невірного нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 30 червня 2021 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 відповідно до витягу з послужного списку у період з 21.07.2015 року по 12.06.2017 рік проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 15). 
З 13.06.2017 року по 05.02.2020 рік проходив службу у військові частині НОМЕР_4 , яка знаходиться на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 (на момент звільнення займав посаду начальника відділу технічного захисту інформації та протидії технічним розвідкам управління охорони державної таємниці). 
Наказом командувача сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) №24 від 05.02.2020 року, полковника ОСОБА_1 , звільненого наказом Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 29 січня 2020 року № 46 у запас зі підпунктом "б" (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу (а.с. 14). 
На момент виключення ОСОБА_1 з списків особового складу частини не було проведено усіх розрахунків щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 05.02.2020 рік, що була гарантована чинним законодавством України. 
В жовтні 2020 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 та до військової частини НОМЕР_2 із заявами про виплату індексації грошового забезпечення. 
Листом №10/5201 від 11.11.2020 року Військова частина НОМЕР_1 , повідомила позивача, що індексація грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 12 червня 2017 року не виплачувалась. Звернуто увагу на відсутність механізму проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди. Зазначено про відсутність відповідно до чинного законодавства підстав для нарахування і виплати індексації за період з 01.01.2016 по 12.06.2017 (а.с. 16-17). 
Листом №107/754 від 11.11.2020 року Військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача на його заяву щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 25.03.2017 року по 05.02.2020 року, зі змісту якої вбачається що індексація грошового забезпечення в 2017 році по листопад 2018 року не виплачувалася, оскільки фінансування на виплату індексації не здійснювалося. Також у листі було вказано, що індексацію грошового забезпечення було нараховано та виплачено з розрахунку з грудня 2018 року по лютий 2019 року відповідно у сумі 71, 08 грн., з березня по червень 2019 відповідно у сумі 134, 47 грн., з липня по грудень 2019 року у сумі 206, 72 грн., з січня по лютий 2020 року у сумі 216, 51 грн., та 37, 33 грн., (по день виключення зі списків особового складу частини) (а.с. 20). 
Позивач, вважаючи, що відповідачі протиправно не виплатили йому суми індексації грошового забезпечення, звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за період з січня 2016 року по червень 2017 рік Військовою частиною НОМЕР_1 не проведено виплату індексації грошового забезпечення, а Військовою частиною НОМЕР_2 індексація грошового забезпечення нараховувалася та виплачувалася з грудня 2018 року по лютий 2020 року в меншому ніж передбачено законом розмірі. Окружний суд дійшов висновку, що відповідачі порушили вимоги законодавства та протиправно позбавили позивача гарантій індексації грошового забезпечення як складової грошового забезпечення військовослужбовця за вказані періоди. Водночас питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені, тому вимоги позивача щодо прийняття судом рішення в частині визначення базового місяця є безпідставними та задоволеними бути не можуть. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.91, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. 
Згідно з частин 2, 3 ст.9 цього ж Закону, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. 
Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.91 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078). 
Так, згідно ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. 
Згідно з ч.1 ст.2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. 
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону). 
Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно зст. 19 цього Законує обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. 
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. 
Згідно з п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття; 5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються; 6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів; 7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються. 
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. 
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці (грошового забезпечення). За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
Аналіз наведених вище нормативно-правових актів за відсутності затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому урядом України порядку, а саме Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003. 
Тобто сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. 
Проте, як встановлено судом, за період з січня 2016 року по червень 2017 рік Військовою частиною НОМЕР_1 не проведено позивачу виплату індексації грошового забезпечення, що підтверджується довідкою про грошове забезпечення та підтверджується відповідачем у листі від 11.11.2020 року за №10/5201, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, оскільки позивач має право на індексацію грошового забезпечення. 
У той же час суд першої інстанції встановив, що Військовою частиною НОМЕР_2 позивачу індексація грошового забезпечення нараховувалася та виплачувалася з розрахунку з грудня 2018 року по лютий 2019 року відповідно у сумі 71,08 грн., з березня по червень 2019 відповідно у сумі 134, 47 грн. з липня по грудень 2019 року у сумі 206, 72 грн., з січня по лютий 2020 року у сумі 216, 51 грн., та 37, 33 грн. (по день виключення зі списків особового складу частини), про що було зазначено у листі від 11.11.2020 року за №107/754. 
Обґрунтовуючи правомірність не проведення індексації грошового забезпечення позивача, зокрема, у законодавчо встановленому розмірі, у вказаний період, відповідачі покликалися на відсутність механізму нарахування індексації грошового забезпечення та не закладення до бюджету коштів для виплати індексації. 
В даному контексті слід зазначити, що відсутність механізму виплати індексації не може позбавляти позивача права на отримання належних йому сум невиплаченого доходу, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання протиправною бездіяльності відповідачів відносно позивача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірні періоди та про зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з січня 2016 року по червень 2017 року Військову частину НОМЕР_1 та відповідно з червня 2017 року лютий 2020 року Військову частину НОМЕР_2 . 
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити щодо відсутності у відповідача дискреційних повноважень у питанні нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, оскільки відповідач зобов`язаний був нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення відповідно до приписів законодавства. 
Так, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням необхідно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі "Волохи проти України" (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. "…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання". 
З наведеного видно, що під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. 
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. 
Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації можливу поведінку (дії, бездіяльність) між альтернативами варіантами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". При цьому, суб`єкт владних повноважень не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. 
Крім цього, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. 
При обранні способу відновлення порушеного права суд повинен виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. 
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. 
Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідалозакону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. 
Так, у даній адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 матеріали справи підтверджують, що за розглядуваний період з січня 2016 року по червень 2017 року Військова частина НОМЕР_1 та в період з червня 2017 року лютий 2020 року Військову частину НОМЕР_2 протиправно не здійснили нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі. 
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що розрахунок такої індексації грошового забезпечення, в тому числі із визначенням базових місяців для проведення нарахування індексації, є обов`язком відповідача, як суб`єкта владних повноважень та органу, в якому позивач проходив службу. 
Завданням адміністративного суду є контроль за правомірністю дій (рішень) відповідача у розглядуваних правовідносинах, зокрема, щодо виконання відповідачем свого обов`язку по нарахуванню і виплати позивачу індексації грошового забезпечення, в тому числі правильності нарахування грошових сум такої індексації. 
Отже, з врахуванням того, що відповідачами ще не проведено офіційного нарахування позивачу конкретних грошових сум індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по червень 2017 року, тому являються передчасними вимоги позивача про необхідність здійснення такого нарахування адміністративним судом з врахуванням січня 2008 року як базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 12.06.2017. 
Водночас, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу скаржника, що судом першої інстанції не визначено конкретний «базовий місяць» з урахуванням якого зобов`язано відповідачів здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, як про це твердить скаржник, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними. 
Суд апеляційної інстанції враховує, що рішення суду першої інстанції від 30 червня 2021 року оскаржено Військовою частиною НОМЕР_1 в апеляційному порядку лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому вказане рішення суду в неоскарженій сторонами частині, не являється предметом апеляційної перевірки. 
Щодо доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме неотримання відповідачем ухвали про відкриття провадження, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне. 
Відповідно до приписів ч.1-2 ст.174 КАС України, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу, одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів. 
Згідно з ч.5 ст.251 КАС України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено в порядку письмового провадження, копія судового рішення надсилається протягом двох днів із дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. 
Водночас днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п.4-5 ч.6 ст.251 КАС України). 
Апеляційний суд зазначає про правову позицію викладену, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 800/547/17, а також Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 р. у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 р. у справі № 24/260-23/52-б та від 18.03.2021 р. у справі № 911/3142/19, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ч.11 ст.251 КАС України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення. 
Згідно пунктів 116, 117, Правил надання послуг поштового зв`язку (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270), у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" або "Адміністративна послуга" рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99-1, 99-2, 99-3, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення. Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року про відкриття спрощеного позовного провадження направлена відповідачу на адресу: пл.Соборна,6 м.Львів, 79008, яка зазначена у позовній заяві, з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Це поштове відправлення повернуто відділенням поштового зв`язку до Львівського окружного адміністративного суду 05 квітня 2021 року із довідкою відділення поштового зв`язку про причини невручення (ф.20): «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 53). 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники поштових конвертів, повернуті з позначками: "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення", "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" тощо, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема в постановах від 29 серпня 2022 року в справі №522/3598/16-а та від 28 січня 2021 року в справі № 820/1400/17. 
Крім того, згідно матеріалів справи, відповідачем (співвідповідачем) Військовою частиною НОМЕР_2 було подано відзив на позовну заяву, який відповідно до накладної 0411955908457 (а.с. 47) та опису вкладення (а.с. 50) направлено відповідачу Військовій частині НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Ця ж адреса вказана у реквізитах відповідача Військової частини НОМЕР_1 у тексті відзиву. 
Також, ухвала від 23 грудня 2020 року оприлюднена 28.12.2020 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/93744823. 
В даному контексті також слід зазначити, що апелянт, зокрема в контексті підстави поновлення строку на апеляційне оскарження, наголошує, що про оскаржуване рішення суду першої інстанції дізнався 15.06.2022 р. з постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №69014436 від 13.05.2022р.. 
У зазначеній постанові ВП №69014436 від 13.05.2022р. адреса боржника (військової частини НОМЕР_1 ) чітко визначена, як АДРЕСА_3 (а.с. 99). 
Водночас у супровідному листі  до постанови ВП №69014436 від 13.05.2022р. зазначена аналогічна адреса АДРЕСА_3 (а.с. 98). 
Зазначене в своїй сукупності дає підстави вважати, що судом першої інстанції вжито засобів щодо направлення Військовій частині НОМЕР_1 ухвали про відкриття провадження у справі на дійсну поштову адресу. 
Крім цього, апеляційний суд зазначає, що згідно статті 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року в адміністративній справі №380/12172/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Н. В. Ільчишин