Окрема думка
судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
ОСОБА_7. 
 
справа № 645/4190/18
провадження № 51- 4346км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду постановою від 20 жовтня 2022 року частково задовольнивкасаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 , скасувавухвалу Харківського апеляційного суду від 1 червня 2021 року щодо ОСОБА_1 з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
 
З таким судовим рішенням не погоджуюсь, виходячи з наступного.
 
Вироком місцевого суду  ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що у другій половині 2013 року, більш точної дати та часу у ході судового розгляду не встановлено, йому після ДТП був переданий автомобіль марки «ChevroletAveo», д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належав ОСОБА_2 , для проведення ремонтних робіт. У жовтні 2013 року, більш точної дати та часу у ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_1 , діючи від імені ТОВ «Науково-виробничий центр «Промзернокомплект», орендував у ОСОБА_3 гаражний бокс, що на АДРЕСА_1 , куди за погодженням з ОСОБА_2 перегнав вищезазначений автомобіль та здійснював його ремонт за рахунок коштів останньої та її чоловіка ОСОБА_4 , починаючи з жовтня 2013 року до початку липня 2014 року.
 
У липні 2014 року між подружжям ОСОБА_5 з одного боку і ОСОБА_1 , з іншого боку, стався конфлікт, у результаті якого Вакулинські повідомили ОСОБА_1 про те, що розривають з ним усний договір щодо ремонту належного потерпілій автомобіля, який попросили повернути. У відповідь на прохання ОСОБА_2 ОСОБА_1 відповів відмовою, мотивуючи своє рішення тим, що ОСОБА_2 повинна йому гроші за ремонт автомобіля. Після цього у ОСОБА_1 виник злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння транспортний засобом, реалізуючи який він у період з 3 липня по 20 серпня 2014 року, точної дати та часу не встановлено, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без відома і дозволу ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_4 вигнав з гаражного боксу, що на АДРЕСА_1 , вищезазначений автомобіль та перегнав його у гаражний бокс № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Ювілейний», що на проспекті Науки, 75 у м. Харкові, де 31 січня 2019 року, приблизно о 11:00, цей автомобіль був виявлений та вилучений працівниками Шевченківського ВП ГУНП у Харківській області. Своїми діями  ОСОБА_1 спричинив ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 17659,98 грн.
 
Такі дії ОСОБА_1 вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року були кваліфіковані за ч. 1 ст. 289 КК і його було засуджено за цим законом до покарання у виді обмеження волі на строк три роки. На підставі п. З ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст.74 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання за ч. 1 ст. 289 КК у зв`язку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності.
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 1 червня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 залишено без змін.
 
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам статей 91, 94, 370, 419 КПК належно не перевірив і не проаналізував усіх доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_8., не дав на них вичерпних відповідей та не зазначив належних мотивів, з яких він виходив при постановленні ухвали, а саме:
- не в повній мірі перевірив доводи обвинуваченого та захисника про те, що, кваліфікуючи дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 289 КК, суд першої інстанції не встановив, у зв`язку з чим автомобіль, який належав потерпілій ОСОБА_2 було переміщено в інше місце;
- залишив неспростованими показання обвинуваченого ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3 , котрі стверджували, що автомобіль потерпілої ОСОБА_2 був переміщений в інше місце, оскільки закінчився строк дії договору оренди гаражного боксу, в якому він знаходився;
- не перевірив доводи обвинуваченого та захисника про існування між ОСОБА_1 та потерпілою саме цивільно-правових відносин, при цьому залишив поза увагою і їхні твердження про те, що в рамках розгляду цивільного спору за позовом ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договірних правовідносин;
- не з`ясував, чи були обумовлені дії ОСОБА_1 наявністю цивільно-правового спору, що виник між ним та потерпілою на підставі існуючих між ними договірних правовідносин.
 
Проте, як убачається з вироку суду, який залишений без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції встановлено, що потерпіла ОСОБА_2 залишила автомобіль «Chevrolet», який належав їй на праві власності, ОСОБА_1 для ремонту, при цьому останньому не було надано право володіння або користування автомобілем. В той же час, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 розуміючи, що транспортний засіб належить потерпілій, свідомо, за допомогою евакуатора транспортував його самовільно, без згоди власника з первинного місця його знаходження на інше СТО та не повідомив про це потерпілу, тим самим (після того, як потерпіла розірвала договір) перебрав на себе правомочність володіння транспортним засобом, тобто панування над даної річчю на власний розсуд. Як пояснював ОСОБА_1 він це зробив з метою, щоб ОСОБА_2 розрахувалася з ним за ремонт автомобілю, проте мета з якою це робив ОСОБА_6 згідно норм Кримінального кодексу України може бути будь-якою. Разом з тим, зазначений автомобіль був переданий ОСОБА_1 у вересні 2013 року, а повернутий потерплій, ОСОБА_2 тільки у січні 2019 року, через майже сім років. Крім того, потерпіла звернулася до правоохоронних органів (3 липня 2014 року) та до суду, з метою повернення свого автомобілю, але ОСОБА_1 проігнорував законні вимоги потерпілої.
 
У судовому засіданні суду касаційної інстанції представник потерпілої ОСОБА_9. наголошувала на тому, що рішеннями у цивільній справі (копії яких містяться у матеріалах провадження) установлено, що ОСОБА_1 не виконав робіт навіть на ту суму, яку вже отримав від потерпілої для проведення ремонту. З урахуванням зазначеного у ОСОБА_1 не було правових підстав для вивезення автомобіля у інше місце (про яке не повідомлялась потерпіла), саме з метою забезпечення виконання обов`язків потерпілої в межах цивільно-правового спору, як на те посилався ОСОБА_1 .
 
Як установлено судом цей автомобіль було виявлено та вилучено саме працівниками поліції у 2019 році при тому, що потерпіла 3 липня 2014 року звернулася із відповідною заявою до Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, за якою до ЄРДР були внесені відомості про вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 289 КК.
 
Таким чином автомобіль був повернутий власниці майже через сім років, після того, як вона надала його для ремонту, а про місцезнаходження автомобіля  ОСОБА_2 не було відомо понад п`ять років.
 
На мою думку, у цьому випадку ОСОБА_1 за обставин зазначених у вироку саме без належних для цього правових підстав самостійно визначив долю автомобіля, без відома і всупереч волі власниці.
 
За таких обставин вважаю, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність у діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК є обґрунтованими і належним чином вмотивованими, а тому рішення Суду про наявність підстав для скасування ухвали суду апеляційної інстанції з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на мою думку, не ґрунтується на матеріалах провадження.
 
Суддя                                                                                      ОСОБА_7
 
20 жовтня 2022 року