ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1942/21  Номер провадження 22-ц/814/2127/22	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 травня 2022 року, 
у справі за позовом Полтавського обласного комунального підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
У квітні 2021 року позивач, Полтавське обласне комунально виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (далі по тексту – ПОКВПТ «Полтаватеплоенерго») в особі уповноваженого представника звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за надання послуг з теплопостачання за період з 01.04.2017 по 01.02.2021 у сумі 39 623,98 грн, які надавались за адресою об`єкта теплопостачання: АДРЕСА_1 , а також у порядку ст. 625 ЦПК України, індекс інфляції в сумі 3 476,59 грн та 3 % річних – 1 935,77 грн за порушення виконання грошового зобов`язання, а всього – 45 036,34 грн, а також судовий збір за подачу позову у сумі 2 270 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13.09.2021 позовну заяву ПОКВПТ «Полтаватеплоенерго» в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито провадження у справі у зв`язку зі смертю останньої. (а.с. 95).
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03.05.2022 позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції в сумі 3 476,59 грн та 3 % річних у сумі 1 935,77 грн залишено без розгляду за заявою позивача. (а.с. 188).
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03.05.2022 позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПОКВПТ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання, що утворилася за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.04.2017 по 01.02.2021 в розмірі 39 623,98 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПОКВПТ «Полтаватеплоенерго» судовий збір у сумі 2 270 грн.
короткого змісту вимог апеляційної скарги;
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Вказувала, що судом неправильно було покладене зобов`язання по відшкодуванню сплати судового збору. Вважає, що цей обов`язок не може виникати із рішення суду, оскільки вважає, що тільки податковий кодекс визначає види зборів.
Вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду неналежним чином аргументоване.
Судом від позивача витребовувались докази у справі, а позивач ухвали суду не виконав та замість розрахунку надав суду тільки визначену суму і не підтвердив це бухгалтерськими даними; не було надано і актів про фіксацію надання фактичного обсягу і періоду надання послуг. Зокрема, не було надано, зокрема, чинного договору послуг та площі квартири у поточному часі і не підтверджено це даними будівельного реєстру Тобто, скаржник вважає, що позивачем не було доведено своїх позовних вимог та висновки суду не відповідають матеріалам справи. Аналіз і правильність обліку обсягу послуг з теплопостачання є предметом спеціальних знань, унаслідок чого сторона відповідача заявила суду про свій намір призначити судову економічну експертизу, але через ухилення позивача від надання бухгалтерських документів на виконання вказаної ухвали суду, не змогли цього зробити. Суд першої інстанції визнав борг у наведеному розмірі без відомостей бухгалтерського обліку, без перевірки правильності бухгалтерського обліку, без первинних документів фіксації фактів надання послуг і їх якості та обсягу.
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
22.09.2022, в межах строку встановленого судом процесуального строку, до Полтавського апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Місцевим судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та користуються послугами з теплопостачання, які надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».
Договір між сторонами про надання послуг з теплопостачання не укладався, про що позивачем було зазначено в позовній заяві, але підприємство «Полтаватеплоенерго» надавало та продовжує надавати послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі, в свою чергу, такі послуги отримували, отримують та від них не відмовлялися.
За період з 01.40.2017 по 01.02.2021 послуги надавались, але плата за послуги не вносилася, а тому існує заборгованість за вказаний період в розмірі 39 623,98 грн.
Для звільнення від оплати комунальних послуг особа повинна відмовитись у встановленому порядку від таких послуг, а не посилатися лише на відсутність договору (постанова Верховного Суду України від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц).
Місцевим судом також встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги.
Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник квартири повинен сплачувати витрати на утримання квартири, навіть якщо відсутні договірні відносини щодо розподілу цих витрат та співвласник не користувався відповідними послугами. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц.
Незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про надання житлово-комунальних послуг, із фактичних правовідносин, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між підприємством та відповідачами існували та існують, оскільки ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» у встановленому законом порядку надаються послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , що не суперечить положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та узгоджується з положеннями частини 2 статті 639 ЦК України.
Встановивши, що між сторонами виникли фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення, на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , відповідачі, у свою чергу, порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим за період з 01.04.2017 по 01.02.2021 мають заборгованість у розмірі 39 623,98 грн, дійшов висновку, що позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Здійснюючи розподіл судових витрат, понесених позивачем, та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судовий збір за подачу позову до суду у сумі 2 270 грн, місцевий суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю першої Б групи, що підтверджується довідкою №181939 від 22.07.2013, а тому звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Правовідносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на момент їх виникнення (станом на спірний період).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  № 1875-IV від 24.06.2004, який Втратив чинність  01.05.2019 на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII, зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктами 1, 5 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону у даній редакції на споживача покладено обов`язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 (що діє наразі) індивідуальний споживач – це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно зі ст. 12 вказаного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з п. 1, 5 ч. 2 ст. 7 вказаного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , позивач, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», у спірний період з 01.04.2017 по 01.02.2021 надавав послуги з теплопостачання за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , а відповідачі фактично споживали такі послуги, не відмовлялись від їх отримання, але плату за послуги не здійснювали у передбаченому законом порядку, що вбачається із розрахунку заборгованості (часткові оплати були тільки у квітні 2017 та в травні 2017), тому утворилась заборгованість за вказаний період у розмірі 39 623,98 грн.
Відповідачі у передбаченому законом порядку не відмовлялись від отримання послуг з теплопостачання за вказаною адресою: АДРЕСА_1 .
Відсутність договору між сторонами про надання житлово-комунальних послуг за вказаним об`єктом не може бути підставою звільнення відповідачів, як фактичних споживачів таких послуг, оскільки Законом саме на споживача покладено обов`язок укласти договір.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року, № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року.
Згідно з п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На підтвердження наявності заборгованості позивачем наданий помісячний розрахунок заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 04.2017 по 01.2021 включно (а.с 5), підписаний начальником юридичної служби ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» І.Л. Сотник, що є належним доказом наявності заборгованості, відповідно до якого вбачається: опалювальну площу, кількість мешканців, кількість теплової енергії, тариф, сума нарахування, проведені оплати, відомості про субсидії, та відомості про борг чи переплату.
Натомість відповідач ОСОБА_1 жодними належними, законними і достатніми доказами у справ не спростувала правильність розрахунку позивача; ані до суду першої інстанції, ані до апеляційної скарги не надано контррозрахунку. 
Щодо доводів апеляційної скарги про наміри призначити у справі судово-економічну експертизу, апеляційний суд зазначає наступне.
Клопотання про призначення судово-економічної експертизи відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляла, разом із тим, згідно з ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений не тільки на підставі ухвали суду про призначення експертизи, але й на замовлення учасника справи (ст. 106 ЦПК України). Наміри щодо призначення експертизи у справі не є реалізацією такого права у передбаченому ЦПК України порядку.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що через ненадання позивачем бухгалтерських документів на виконання ухвали суду про витребування доказів у справі (а.с. 148-149) вона не змогла заявити клопотання про призначення експертизи, є неслушними, оскільки це не є перешкодою для реалізації такого права. Матеріали для проведення експертизи збираються у передбаченому законом порядку, що визначений у статті 107 ЦПК України, після призначення експертизи; ухвала місцевого суду від 18.01.2022 (а.с. 48-149) стосувалась витребування доказів у справі для повного та всебічного розгляду справи, а не виносилась у порядку збирання судом матеріалів для проведення експертизи у справі, до того ж, висновок про неможливість проведення експертизи за відсутністю необхідних матеріалів для її проведення уповноважений надати експерт.
Суд першої інстанції надав вірну оцінку розрахунку заборгованості позивача, встановивши на його підставі наявність заборгованості у спірний період.
Розрахунок заборгованості є належним доказом, що стороною відповідача не спростований. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також не навела доводів та обґрунтувань у чому полягає його неправильність. 
У свою чергу, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України) 
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при здійсненні оцінки доказів у справі та встановлення на їх підставі фактичних обставин справи, не встановлено апеляційним судом.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу розподілу судом першої інстанції судового збору, сплаченого позивачем за подачу позову до суду.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Спеціальним Законом, що визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору є Закон України «Про судовий збір».
Статтею 1, 2 вказаного Закону визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Платники судового збору – це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, серед іншого, як розподілити між сторонами судові витрати (ст. 264 ЦПК України).
У резолютивній частині рішення зазначається, серед іншого, розподіл судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок зі сплати судового збору не може виникати на підставі рішення суду, ґрунтуються на невірному тлумаченні скаржником законодавства.
Щодо правильності розподілу судового збору. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду із вказаним позовом ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» було сплачено 2 270 грн судового збору у порядку та розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір».
Враховуючи те, що позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості задоволено у повному обсязі, судовий збір, сплачений позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України, повинен був покладений на відповідачів порівну в однакових частинах, а саме по 1 135 грн з кожного. Однак, відповідач ОСОБА_1 є особою, що, відповідно до п. 9 ч. 1 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, частина судового збору, що підлягала стягненню з цієї відповідачки, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Натомість суд першої інстанції вказаного не врахував, та помилково стягнув всю суму судового збору з одного відповідача.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судового збору слід змінити, зменшивши суму судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь позивача, з 2 270 грн до 1 135 грн, а іншу частину судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне мотивування судом першої інстанції рішення суду. 
Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, серед іншого, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Вимога закону щодо належного обґрунтування судового рішення, згідно з усталеною судовою практикою Європейського суду з прав людина, не вимагає від суду детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам обґрунтованості. 
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В частині солідарного стягнення заборгованості рішення суду є законним, обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення суду.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).
В частині розподілу судового збору, рішення суду першої інстанції слід змінити у порядку п. 2 ч. 2 ст. 374, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зменшивши суму стягнутого з ОСОБА_2  на користь ПОКВПТ «Полтаватеплоенерго» судового збору до 1 135 грн, а іншу частину судового збору, сплаченого ПОКВПТ «Полтаватеплоенерго» за подачу позову до суду, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 травня 2022 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПОКВПТ «Полтаватеплоенерго» судового збору у сумі 2 270 грн, зменшивши суму до 1 135 грн, а іншу частину судового збору, сплаченого ПОКВПТ «Полтаватеплоенерго» за подачу позову до суду, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 травня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
Повний текст постанови складено 01 грудня 2022 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                 Т.В. Одринська

В.П. Пікуль