РІШЕННЯ
Іменем України

08 грудня 2022 року 
м. Київ

справа №990/19/22
адміністративне провадження № П/990/19/22  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Олендера І.Я.,
суддів: Бившевої Л.І.,  Гончарової І.А.,  Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 

розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу №990/19/22 за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,  
ВСТАНОВИВ:
І. ПРОЦЕДУРА
1. У січні 2022 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Президента України (далі - відповідач), який з урахуванням поданих уточнень на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, просив визнати протиправною бездіяльність Президента України, яка виразилась у неприйнятті рішення про помилування його як засудженого до довічного позбавлення волі та просив зобов`язати Президента України повторно розглянути таке клопотання.
2. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2022 визначений склад колегії суддів: Олендер І.Я. (суддя-доповідач), Бившева Л.І., Гончарова І.А., Ханова Р.Ф., Хохуляк В.В. 
Ухвалою судді Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року було відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач скористався своїм правом на надання відзиву на адміністративний позов. У відзиві представник відповідача заперечив проти задоволення позову, вважає такий необґрунтованим. Зазначає, що з урахуванням вимог Конституції України, законодавчих норм та підзаконних нормативно-правових актів, за результатами розгляду клопотання позивача про помилування, враховуючи ступінь тяжкості та обставини вчинених злочинів, Комісія при Президентові України у питаннях помилування з розгляду клопотань про помилування, засуджених судами України не знайшла підстав для внесення пропозиції Президентові України про помилування позивача та ухвалила рішення, оформлене Протоколом № 2. Отже клопотання позивача про помилування було розглянуто та за результатами такого розгляду було прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.     
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
3. ОСОБА_1 вироком Харківського обласного суду 11 травня 1998 року був засуджений за ст.ст. 93 п. «а», «з», 94, ч. 3 ст. 142 Кримінального кодексу України до смертної кари.
Ухвалою Верховного Суду України від 25 серпня 1998 року вирок залишено без змін.
Ухвалою Харківського обласного суду від 29 червня 2000 року в порядку приведення вироку у відповідність до чинного законодавства України призначене основне покарання було замінено на довічне позбавлення волі. 
Позивач відбуває покарання у Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)».
4. У жовтні 2020 року позивач звертався з клопотанням про його помилування, яке було розглянуте Комісією при Президентові України у питаннях помилування. Ураховуючи ступінь тяжкості та обставини вчинених позивачем злочинів, клопотання про його помилування залишенні без задоволення. Про що останнього було повідомлено листом Департаменту з питань громадянства, помилування, державних нагород від 19 жовтня 2021 року.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
5. В обґрунтування позовних вимог позивач наводить такі аргументи.
5.1. Позивач ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі (засуджений вироком Апеляційного суду Харківської області 11.05.1998 за ст.94, ч. 3 ст.142, п.п. а,з ст.93 Кримінального кодексу України до виключної міри покарання - розстрілу, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.06.2000 покарання замінено на довічне позбавлення волі). Він став на шлях виправлення, одружений, має позитивну характеристику за час відбування покарання, набув професію за якою має намір працювати. У жовтні 2020 року він звернувся до Президента України з клопотанням про помилування. Був сформований необхідний пакет документів та переданий до Адміністрації Президента. За наслідками розгляду документів про помилування, Департаментом з питань помилування Адміністрації Президента України за вих. № 21-0258/14 від 19.10.2021 в адміністрацію установи відбування покарань був спрямований лист, з яким було ознайомлено позивача, в якому повідомлялось про відмову у помилуванні. Вважає прийняте рішення не аргументованим, внаслідок чого його позбавлено можливості знати про мотиви, з яких таке прийняте.
5.2. Вважає, що з огляду на вимоги пункту 27 статті 106 Конституції України Президент України незаконно не скористався наданими правом на прийняття рішення про його помилування. Зазначає, що хоча у чинному законодавстві відсутня чітка вимога щодо обов`язку обґрунтовувати та мотивувати прийняте рішення щодо помилування, проте відсутність такої чіткої вимоги не свідчить про надання права на прийняття необґрунтованих та невмотивованих рішень. При цьому позивач посилається на статті 8 Конституції України,  положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, за якою висловлена позиція щодо недоліків та критики інституту помилування, одним з яких є відсутність чіткого визначеного обов`язку Комісії у питаннях помилування та Президента України обґрунтовувати та мотивувати свої рішення, прийняті за результатами розгляду клопотань про помилування.
6. У відзиві на позов представник відповідача заперечив проти задоволення позову, вважає такий необґрунтованим. Зазначає, що з урахуванням вимог Конституції України, законодавчих норм та підзаконних нормативно-правових актів, за результатами розгляду клопотання позивача про помилування, враховуючи ступінь тяжкості та обставини вчинених злочинів, Комісія при Президентові України у питаннях помилування з розгляду клопотань про помилування, засуджених судами України не знайшла підстав для внесення пропозиції Президентові України про помилування позивача та ухвалила рішення, оформлене Протоколом № 2. Отже клопотання позивача про помилування було розглянуто та за результатами такого розгляду було прийнято рішення на підстав, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.     
IV. ОЦІНКА СУДУ та ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
7. Оцінивши обставини справи, підтверджені доказами, наведені сторонами аргументи на обґрунтування позову та заперечень, Суд дійшов наступних висновків.
8. Відповідно до частини другої  статті 3 Конституції України  права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
9. За статтею 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй. Норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
10. За частинами першою, другою  статті 24 Конституції України  громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
11. У статті 40 Основного Закону країни передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
12. Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
13. Відповідно до пункту 27  статті 106 Конституції України  помилування здійснює Президент України.
14. За частинами першою, п`ятою  статті 12 КК України  залежно від ступеня тяжкості злочини поділяються на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі. Особливо тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.
15. Згідно зі статтею 50 цього Кодексу покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
16. За статтею 64 КК України  довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Довічне позбавлення волі не застосовується до осіб, що вчинили злочини у віці до 18 років і до осіб у віці понад 65 років, а також до жінок, що були в стані вагітності під час вчинення злочину або на момент постановлення вироку, а також у випадку, передбаченому частиною четвертою  статті 68 цього Кодексу. Довічне позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109 - 1141, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437 - 439, частині першій статті  442  та статті  443  цього  Кодексу.
17. Згідно зі  статтею 87 КК України  помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Особи, засуджені за вчинення корупційних злочинів, можуть бути звільнені від відбування покарання в порядку помилування після фактичного відбуття ними строків, встановлених частиною третьою  статті 81 цього Кодексу.
18. Президент України Указом від 21 квітня 2015 року № 223  затвердив Положення про порядок здійснення помилування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Положення № 223), яке згідно з пунктом 1 визначає порядок здійснення Президентом України помилування відповідно до пункту 27 частини першої  статті 106 Конституції України.
У Положенні встановлено, що помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань (пункт 2).
Право клопотати про помилування має особа, яка: засуджена судом України і відбуває покарання в Україні; <…>. У виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин клопотання про помилування також може бути подано головою або іншим членом Комісії при Президентові України у питаннях помилування, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, Уповноваженим Президента України з прав дитини, Уповноваженим Президента України з прав людей з інвалідністю, Уповноваженим Президента України у справах кримськотатарського народу (пункт 3).
Згідно з пунктом 4 клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.
За пунктом 5 особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Особи, засуджені за вчинення корупційних злочинів, можуть бути звільнені від відбування покарання в порядку помилування після фактичного відбуття ними строків, встановлених частиною третьою  статті 81 Кримінального кодексу України.
Відповідно до пункту 6 клопотання про помилування особою, засудженою судом України, яка відбуває покарання в Україні,  <…>, подається через адміністрацію установи виконання покарань або іншого органу, що здійснює виконання кримінальних покарань. Адміністрація в установленому порядку невідкладно реєструє клопотання і протягом п`ятнадцяти днів з дня подання направляє його до Адміністрації Президента України разом із копіями вироку, ухвали і постанови суду, характеристикою про поведінку особи із викладеною письмово думкою адміністрації і, як правило, спостережної комісії або служби у справах дітей про доцільність помилування, а також іншими документами і даними, що мають значення для розгляду питання про застосування помилування. Засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування. Голова або інший член Комісії при Президентові України у питаннях помилування, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Уповноважений Президента України з прав дитини, Уповноважений Президента України з прав людей з інвалідністю, Уповноважений Президента України у справах кримськотатарського народу подають клопотання про помилування безпосередньо до Адміністрації Президента України. До такого клопотання долучаються будь-які документи, які мають значення для застосування помилування.
Підготовку матеріалів до розгляду клопотання про помилування та повідомлення заявника про результати такого розгляду здійснює Департамент з питань помилування Адміністрації Президента України (далі - Департамент). Департамент для виконання покладених на нього завдань має право в установленому порядку запитувати та одержувати від державних органів, органів місцевого самоврядування, установ виконання покарань необхідні для розгляду клопотання про помилування документи, матеріали та інформацію (пункт 7).
Клопотання про помилування і підготовлені Департаментом матеріали попередньо розглядаються Комісією при Президентові України у питаннях помилування (далі - Комісія). Комісія утворюється Президентом України у складі голови, двох заступників голови і членів Комісії. Одним із заступників голови Комісії є за посадою Керівник Департаменту. Обов`язки секретаря Комісії виконує один із членів Комісії. До складу Комісії призначаються висококваліфіковані юристи, громадські діячі, політики та представники творчої інтелігенції. Організаційною формою роботи Комісії є засідання, які скликаються і проводяться головою Комісії, а за його відсутності - одним із заступників голови Комісії. Засідання Комісії є правомочним, якщо на ньому присутня більшість її складу. Рішення Комісії ухвалюються шляхом голосування більшістю присутніх на засіданні членів Комісії. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого на засіданні є вирішальним (пункт 8).
За пунктом 9 під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Про клопотання, які не підлягають задоволенню за обставин, передбачених цим Положенням, Департамент доповідає Комісії.
Пропозиції Комісії за результатами попереднього розгляду клопотань про помилування оформляються протоколом, який підписують голова та секретар Комісії (пункт 10, 11).
За результатами попереднього розгляду клопотань про помилування і матеріалів, підготовлених Департаментом, Комісія вносить Президентові України пропозиції про застосування помилування. Про клопотання, підстав для задоволення яких не знайдено, Комісія доповідає Президентові України (пункт 12).
Згідно із пунктами 13, 14 про помилування засудженого Президент України видає Указ. У разі відхилення Комісією клопотання про помилування засудженої особи повторне клопотання щодо неї за відсутності нових обставин, що заслуговують на увагу, може бути внесено на розгляд Комісії не раніш як через рік із часу відхилення попереднього клопотання.
19. Відповідно до  статті 55 Конституції України  кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
20. Відповідно до  статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.
21. Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою  статті 2 КАС України  є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
22. Статтею 5 цього Кодексу  встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
23. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої  статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга  статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених  Конституцією  і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті  8, статті  55 Основного Закону України  полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої  статті 55 Конституції України, статей  2,  6 КАС України.
24. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої  статті 4 Цивільного процесуального кодексу України  (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «правa» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити  Конституції  і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «правa» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване  статтею 55 Конституції України  й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
25.  Враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, а також нормативне регулювання відносин, з приводу яких виник спір, призначення і завдання адміністративного судочинства, з урахуванням права особи вимагати ефективного та справедливого захисту свого порушеного права, суд дійшов висновку про відсутність доказів протиправної бездіяльності Президента України яка могла призвели до порушення індивідуальних прав позивача.
26.  Позивач зазначає, що не зважаючи на відсутність чіткого обов`язку щодо необхідності Комісії та Президента України обґрунтувати та мотивувати свої рішення, вимога щодо обґрунтованості та мотивованості правозастосовних рішень повинна застосовуватись.
27. Суд вважає, що доводи позивача не свідчать про обрання відповідачем неефективного й незаконного формату розгляду звернення про помилування, загалом про незаконність чи протиправність розгляду клопотання про помилування.
28. У розумінні конституційних та законодавчих положень реалізація повноваження Президента України у сфері помилування осіб, засуджених до довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів, передбачає видання саме Указу про помилування тоді, коли ухвалюється позитивне рішення на користь особи, яка клопотала про помилування. Видання такого акта є законним і необхідним, оскільки іншого способу втрутитися в обов`язкове для виконання всіма судове рішення (вирок) про визнання особи винною у злочині, який суд виніс після визнання особи винною у злочині, за який передбачено таке покарання, ніж у формі документа, що має силу індивідуального правозастосовного обов`язкового до виконання акта, немає.
29. Помилування - це індивідуальне державно владне веління у формі прощення особі, яка вчинила злочин будь-якої тяжкості. Цей акт не розрахований на невизначену кількість випадків використання і є персоніфікованим актом одноразового застосування права щодо конкретної особи або групи осіб, індивідуально зазначених в Указі Президента України.
30. Обов`язок Президента України безпосередньо розглядати клопотання про помилування, яке надходить до нього, і оформляти у виді Указу відмову у його задоволенні із зазначенням протилежних і негативних для його автора результатів, не випливає зі змісту пункту 27  статті 106 Конституції України,  статті 87 КК України  та правил Положення № 223, відтак не можна стверджувати і про наявність обов`язку Президента України обґрунтовувати та мотивувати таке рішення.    
31. Із аналізу змісту норм Положення № 223 простежується, що клопотання про помилування і підготовлені Департаментом матеріали попередньо розглядаються Комісією при Президентові України у питаннях помилування, та лише потім передаються на розгляд по суті Президенту України.
32. За правилами цього Положення клопотання, які не підлягають задоволенню за обставин, передбачених цим Положенням, Департамент спочатку доповідає Комісії, а Комісія доповідає Президентові України. Тобто тільки з дотриманням Департаментом процедури підготовки розгляду клопотання про помилування, яке направляється з висновками та пропозиціями Комісії, за результатами попереднього розгляду клопотань про помилування і матеріалів, підготовлених Департаментом, Комісія вносить Президентові України пропозиції про застосування помилування.
33. Зважаючи на правовідносини у цій справі та предмет спору, а також обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, бути помилуваним Президентом України на підставах та в порядку встановленому  Конституцією  та законами України, колегія суддів не може покликатися чи використовувати названі позивачем аргументи для того, щоб визнати протиправною бездіяльність Президента України, яка виразилась у неприйнятті рішення про його помилування як засудженого до довічного позбавлення волі.
34. За статтею 87 КК України  Президент здійснює помилування стосовно індивідуально визначеної особи. ОСОБА_1 вчинив конкретний, особливо тяжкий злочин, за який суд на підставі закону у встановленому законом порядку призначив йому покарання. Призначення покарання відбувалося з дотриманням принципу індивідуалізації, відповідно до якого покарання має бути максимально конкретизованим, індивідуалізованим, виходити із конкретних обставин справи та особи винного. Поведінка особи під час відбування покарання теж повинна відповідати цьому принципу. Якщо будуть індивідуальні й необхідні підстави для того, щоб Глава держави визнав їх прийнятними й достатніми для помилування, то лише на підставі цих обставин й розсуду Президента України в межах чинного законодавчо визначеного порядку може відбутися реалізація помилування.
35. У позові ОСОБА_1 вказує на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема висновки цього суду, викладені у пунктах 178,179,180 рішення «Петухов проти України (№2)» (заява № 41216/1), яке набуло статусу остаточного 9 вересня 2019 року.
У зазначеному вище рішенні ЄСПЛ констатував порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.
З аналізу обґрунтувань та висновків ЄСПЛ у згаданому рішенні щодо вказаного питання, вбачається, що встановлено порушення загального характеру, а саме позитивних зобов`язань держави, які вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини, зокрема осіб засуджених до довічного позбавлення волі.
Отже, колегія суддів вважає, що з урахуванням цілісного контексту сформульованої ЄСПЛ правової позиції та обставин справи, яка розглядається, а саме з огляду на те, що позивач скористався правом звернутись для застосування до нього інституту помилування та особливостей національного законодавства, яким врегульовано порядок розгляду таких клопотань, зазначене рішення ЄСПЛ не є релевантним до обставин справи з питань помилування ОСОБА_1 .
Колегія суддів констатує, що 18 жовтня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України № 4048 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини»  та  № 4049 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», якими передбачається можливість застосування умовно-дострокового звільнення до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі та можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, яким фактично виконано рішення «Петухов проти України (№2)» (заява № 41216/1), яке набуло статусу остаточного 9 вересня 2019 року.
36. Також у позові ОСОБА_1 вказує на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема висновки цього суду, викладені у пункті 119 рішення «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (заяви № 66069/09, 130/10 та 3896/10), яке набуло статусу остаточного 9 липня 2013 року.
За подібних обставин Велика Палата Верховного Суду висловлювала свою правову позицію (справа № 9901/337,19) й вказала про те, що це рішення не є релевантним до обставин справи з питань помилування .
У згаданому рішенні ЄСПЛ зазначив, що після скасування смертної кари в Англії й Уельсі обов`язковим покаранням за вбивство було довічне ув`язнення (пункт 12 рішення). З набранням чинності Законом про кримінальне правосуддя 2003 року всі ув`язнені, чиї «тарифи» (покарання - прим.) були встановлені Міністром, змогли звернутися до Високого суду про перегляд цього «тарифу». На підставі такого клопотання Високий суд міг встановити мінімальний термін позбавлення волі або прийняти «довічне рішення» (пункт 13 рішення).
Судом вказано, що на практиці у більшості випадків (у Сполученому Королівстві - прим.)  суддя встановлює мінімальний термін позбавлення волі, який потрібно відбути. Як тільки мінімальний термін був відбутий, ув`язнений може звернутися до комісії з умовно-дострокового звільнення з клопотанням про дострокове звільнення. Однак у виняткових випадках суддя у справі замість цього мінімального строку може застосовувати «довічне покарання», якщо він вважатиме, що тяжкість правопорушення є виключно великою. Це призводить до того, що ув`язнений не може бути звільнений інакше, ніж на розсуд Міністра. Міністр здійснює свій розсуд зі «співчутливих підстав», коли ув`язнений невиліковно хворий або істотно недієздатний (пункт 12 рішення).
Отже, після внесення змін до законодавства Сполученого Королівства, Міністр (у разі прийняття рішення про довічне покарання Високим судом) міг звільнити такого ув`язненого виключно з двох підстав, зазначених вище.
ЄСПЛ розтлумачив  статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція) в контексті довічного ув`язнення таким чином:
«… Стаття 3 має тлумачитися як така, що вимагає зменшення покарання в значенні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи мають місце суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у його виправленні, що тривале утримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами» (пункт 119 рішення).
Отже, ЄСПЛ констатує, що він, ураховуючи розсуд Договірних держав, не встановлює та не повинен встановлювати, коли саме (тобто після скількох років відбутого покарання) національні органи мають здійснити такий перегляд.
І в підсумку ЄСПЛ резюмує: «… Коли внутрішнє законодавство не передбачає можливості перегляду, довічне ув`язнення не досягатиме стандартів статті 3 Конвенції» (п. 121 рішення). І тільки «… якщо внутрішнє законодавство не передбачає ніякого механізму або можливості перегляду довічного ув`язнення, несумісність зі статтею 3 Конвенції на цій підставі виникає вже в момент призначення довічного покарання у вигляді позбавлення волі, а не на більш пізньому етапі позбавлення волі» (пункт 122 рішення).
Отже, Велика Палата Верховного Суду висловивши свою правову позицію та вказавши про те, що це рішення не є релевантним до обставин справи з питань помилування, підкреслила, що застосовувати практику ЄСПЛ потрібно як з урахуванням обставин справи та особливостей законодавства тієї чи іншої держави, так і цілісного контексту сформульованої ЄСПЛ правової позиції, без перекручень її змісту та використання безвідносно до контексту.
37. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 22, 241-246, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного cудочинства України, Суд,
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складене та підписане 08.12.2022. 

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер,
Л.І. Бившева, 
 І.А. Гончарова, 
 В.В. Хохуляк, 
 Р.Ф. Ханова, 
Судді Верховного Суду