Ухвала
Іменем України
 
19 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 557/294/20
провадження № 61-9048ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: встановити факт прийняття нею як спадкоємцем першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 22 березня 2006 року за № 713 державним нотаріусом Гощанської районної державної нотаріальної контори Строкалем В. Д., в частині визнання за ОСОБА_2 1/2 частки у праві на спадкове майно ОСОБА_3 у вигляді права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в Колективного сільськогосподарського підприємства імені І. Франка Гощанського району Рівненської області, розміром 2,58 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки.
 
Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 30 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
 
10 травня 2022 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 30 березня 2022 року. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявила: клопотання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 30 березня 2022 року, посилаючись на отримання вказаного рішення її представником 15 квітня 2022 року; клопотання про звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, посилаючись на те, що її майновий стан є тяжким, вона є пенсіонером, а належний до сплати судовий збір перевищує 5 % її доходу за попередній рік, що становить 31 058,44 грн.
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково, зменшено їй розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги до 1 552,92 грн, що становить 5 % від її доходу за попередній рік, апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - позивачу необхідно було подати до апеляційного суду: заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 30 березня 2022 року з викладенням поважних причин пропуску цього строку та наданням доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду; оригінал квитанції про сплату судового збору в сумі 1552,92 грн за подання апеляційної скарги. При цьому заявнику було роз`яснено, що у разі невиконання вимог ухвали суду її апеляційна скарга буде визнана неподаною та повернута.
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 30 березня 2022 року постановлено вважати неподаною і повернуто особі, яка її подала.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2022 року про залишення апеляційної скарги без руху було надіслано заявнику 03 червня 2022 року. ОСОБА_1 отримала зазначену ухвалу апеляційного суду 27 червня 2022 року, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак вимог ухвали суду станом на 31 серпня 2022 року у встановлений судом строк не виконала.
 
13 вересня 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України, мотивована тим, що апеляційний суд повинен був звільнити її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а не зменшити його розмір, так як вона довела свій поганий майновий стан, надавши не лише довідку про її доходи за минулий календарний рік, а й копії медичних документів про стан її здоров`я (наслідки перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу, 2016 рік). Крім цього, навіть при бажанні, отримавши копію ухвали апеляційного суду про залишення її апеляційної скарги без руху, вона не мала змоги сплатити судовий збір, так як змушена була лікуватися, а з 08 серпня  2022 року у важкому стані була доставлена до лікарні із захворюванням на COVID-19. Апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування статті 136 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 753/22049/16.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Пунктом 3 частини четвертої, частини п`ятої 353 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги додаються: документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 753/22049/16, на яку послалася заявник, наведено такі правові висновки.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
 
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
 
Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» від 20 лютого 2014 року).
 
Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» від 26 липня 2011 року, «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
 
Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, апеляційний суд зазначив, що відповідно до аналізу змісту статті 8 Закону України «Про судовий збір» відповідачі у справі не є суб`єктами, на яких поширюється дія пунктів 1 та 2 частини першої цієї статті, оскільки їх положення стосуються лише позивачів. Проте заявник є відповідачем у справі, а тому стаття 8 Закону України «Про судовий збір», на підставі якої суд може звільнити від сплати судового збору, застосуванню не підлягає.
 
Однак, апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 136 ЦПК України підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру чи звільнення від його сплати є майновий стан сторони у справі (тобто як позивача, так і відповідача).
 
Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.
 
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року).
 
Отже, скрутний майновий стан, на підтвердження якого заявником надані відповідні документи, може бути підставою для задоволення судом клопотання про звільнення його від сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору.
 
Частиною другою статті 357 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
Згідно з частинами другою, третьою статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Апеляційним судом встановлено, що до апеляційної скарги на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 30 березня 2022 року ОСОБА_1 не додала квитанції про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, які підтверджують підстави звільнення її від сплати судового збору відповідно до закону, однак заявила клопотання про звільнення її від сплати судового збору, посилаючись на поганий майновий стан, пенсійний вік і на те, що судовий збір перевищує 5 % її доходу за попередній рік, який становить 31 058,44 грн.
 
Врахувавши майновий стан ОСОБА_1 , дослідивши надані нею докази на підтвердження розміру її доходу за минулий календарний рік, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення її клопотання та зменшення їй розміру судового збору, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги на рішення суду до 1 552,92 грн, що складало 5 % від її доходу за попередній рік.
 
Такі висновки апеляційного суду відповідають вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 136 ЦПК України та необхідності врахування майнового стану заявника при вирішенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.
 
Також апеляційним судом встановлено, що ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2022 року про залишення апеляційної скарги без руху було надіслано заявнику 03 червня 2022 року. ОСОБА_1 отримала зазначену ухвалу апеляційного суду 27 червня 2022 року, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Станом на 31 серпня 2022 року від ОСОБА_1 не надійшло до апеляційного суду матеріалів на усунення недоліків її апеляційної скарги. Встановивши ці обставини, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання неподаною і повернення ОСОБА_1 поданої нею апеляційної скарги.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильного застосування апеляційним судом частин другої, третьої статті 185, частини другої статті 357 ЦПК України за обставин невиконання особою, яка подала апеляційну скаргу, у встановлений строк вимог суду щодо усунення недоліків такої скарги.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що вона не мала змоги сплатити судовий збір, так як змушена була лікуватися, а з 08 серпня  2022 року у важкому стані була доставлена до лікарні із захворюванням на COVID-19 не обґрунтовують причин невиконання нею вимог ухвали апеляційного суду про залишення її апеляційної скарги без руху, винесеної судом 31 травня 2022 року та отриманої нею 27 червня 2022 року (тобто встановлений судом строк на усунення недоліків апеляційної скарги закінчився 07 липня), особливо з урахуванням того, що зі змісту рішення місцевого суду і доводів касаційної скарги, вона мала представника, який надавав їй правничу допомогу.
 
У пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» Європейський суд з прав людини нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
 
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» (Case of Union Alimentaria Sanders S. A. v. Spain) заява № 11681/85).
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 серпня 2022  року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко