П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/9065/22	
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар – Цибульська Ю.М.,
за участю: представника Одеської обласної прокуратури – Клюкіна К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури, Департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України  на рішення   Одеського окружного адміністративного суду  від   07.09.2022 по справі  № 420/9065/22 за позовом ОСОБА_1  до  Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України , 3-тя особа  Одеська обласна прокуратура  про скасування постанови від 13.06.2022, –

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владислава Сергійовича від 13 червня 2022 року про закінчення виконавчого провадження № 68767867.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі № 420/4491/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури (до заміни учасника справи - прокуратури Одеської області) та Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області № 791 к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 30 квітня 2020 року, поновлено ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року, стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 30 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення, 26 лютого 2021 року, 234 771 (двісті тридцять чотири тисячі сімсот сімдесят одну) гривню 12 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 23250 (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят) гривень 28 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року апеляційні скарги позивача та відповідачів залишені без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року залишено без змін. 
Незважаючи на задоволення рішенням Одеського окружного адміністративного суду позовних вимог в частині поновлення на посаді, яке підлягало негайному виконанню, лише 30 вересня 2021 року наказом керівника Одеської обласної прокуратури № 2179к скасовано наказ прокуратури Одеської області № 791к від 29 квітня 2020 року про звільнення позивача з посади та органів прокуратури. Відповідно до пункту 2 наказу № 2179к від 30 вересня 2021 року поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області. 
Отже, ОСОБА_1 “поновлено” не на посаді “прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області”, а на посаді “прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”, яка скорочена вже після звільнення та подання позовної заяви. 
У зв`язку із тим, що відповідачем (боржником) - Одеською обласною прокуратурою, у добровільному порядку не виконано рішення суду, що набуло законної сили, ОСОБА_1 16 лютого 2022 року надіслав засобами поштового зв`язку до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місто Київ) заяву про примусове виконання рішення суду, разом із виконавчим листом. В подальшому стягувачем ОСОБА_1 отримано постанову про відкриття виконавчого провадження разом із ідентифікатором, яка дозволяє заходити у особистий кабінет.
01 липня 2022 року ОСОБА_1 в особистому кабінеті Автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України виявлено постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владислава Сергійовича від 13 червня 2022 року про закінчення виконавчого провадження № 68767867. 
Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови, “на виконання рішення суду, наказом Одеської обласної прокуратури від 30.09.2021 № 2179к поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року”.
Оскаржувана постанова обґрунтована приписами частини 2 статті 65 Закону України “Про виконавче провадження”, відповідно до якого рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувана на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Вказані обставини зумовлюють винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення, яке підлягало виконанню. Позивач вважає, що зазначена постанова є незаконної і такою, що підлягає скасуванню.
Відповідач проти задоволення позову заперечував , надав до суд першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов виконавчий лист № 420/4491/20, виданий 10.06.2021 Одеським окружним адміністративним судом, про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року. Керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону, 23.02.2022 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68767867, копію постанови направлено боржнику до виконання, стягувачу до відома. На виконання постанови про відкриття виконавчого провадження та рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/4491/20 Одеською обласною прокуратурою листом від 26.05.2022 повідомлено, що наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 30.09.2021 ОСОБА_1 поновлено на роботі з 30.04.2020. До листа додано належним чином завірений наказ від 30.09.2021 № 2179к. Таким чином, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 39, статтями 40, 65 Закону, державним виконавцем 13.06.2022 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Враховуючи викладене Відповідач вважає, що державним виконавцем Відділу постанову про закінчення виконавчого провадження від 13.06.2022 № 68767867 винесено у спосіб та в порядку, встановленому Законом України “Про виконавче провадження”.
В поясненнях, які надані до суду першої інстанції , третя особа зазначила, що поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області здійснено у спосіб, визначений Законом України “Про прокуратуру”, Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” та статтею 235 КЗпП України. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 у справі № 420/4491/20 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову в частині скасування рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації. Отже, наразі відповідне рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації є чинним та не скасоване. Крім того, поновлення ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі на посаді, окрім тієї яку він обіймав до звільнення, не відповідає вимогам статті 235 КЗпП України щодо поновлення саме на попередній роботі, на що неодноразово вказував у подібних справах Верховний Суд. Поновлення позивача в Одеській обласній прокуратурі з 30.04.2020 суперечить положенням наказу Офісу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414, яким днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020, що свідчить про те, що обласні прокуратури почали свою роботу лише з цієї дати і позивач не може бути поновлений в обласній прокуратурі до 11.09.2020 в тому числі ще й з цих підстав. Отже, той факт, що Одеською обласною прокуратурою на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 у справі № 420/4491/20 наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 30.09.2021 № 2179к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчихрегіональної прокуратури Одеської області з 30.04.2020, було достатньою підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 07 вересня 2022 року позов задовольнив.
Скасував постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. від 13.06.2022 ВП № 68767867 про закінчення виконавчого провадження.
Стягнув з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
          - суд першої інстанції взагалі не мотивував свій висновок про те, що у суду відсутні підстави вважати, що станом на 13.06.2022 Одеська обласна прокуратура виконала в повному обсязі вимоги виконавчого листа Одеського окружного адміністративного суд № 420/4491/20 від 10.06.2021 про поновлення ОСОБА_1 на роботі;
          - суд першої інстанції безпідставно погодився із обраним позивачем способом захисту, всупереч того, що судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді скасовано та в повному обсязі йому відмовлено, отже ОСОБА_1 вже не має статуса стягувача у виконавчому провадженні та не може оскаржити дії державного виконавця;
          - інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.
          Не погоджуючись з даним рішенням суду Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України також подав апеляційну скаргу.
          В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та а ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
          Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
          - суд першої інстанції не врахував, що державним виконавцем Відділу постанову про закінчення виконавчого провадження від 13.06.2022 № 68767867 винесено у спосіб та в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», оскільки відповідно до частини другої статті 65 цього Закону -рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
          Так правова позиція з приводу винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі статей 39, 65 Закону України «Про виконавче провадження» викладена у постанові Верховного Суду від 10.08.2022 у справі № 453/1524/21 де Верховний Суд дійшов висновку про законність дій державного виконавця щодо винесення такої. Також суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки розглянув справу за участю неналежного відповідача.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 по справі № 420/4491/20 було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області № 791к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 30 квітня 2020 року, поновлено ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року, стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 30 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення, 26 лютого 2021 року, 234771 (двісті тридцять чотири сімсот сімдесят одну) гривню 12 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 23250 (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят) гривень 28 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів, в іншій частині позовних вимог було відмовлено.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2021 по справі № 420/4491/20 було задоволено частково заяву представника позивача щодо прийняття додаткового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 (три тисячі) гривень, в іншій частині клопотання було відмовлено.
П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 02.06.2021 по справі № 420/4491/20 апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури та ОСОБА_1 було залишив без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року залишено без змін.
10.06.2021 ОСОБА_1 було видано три виконавчих листи про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року, про стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 30 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення, 26 лютого 2021 року, 234771 (двісті тридцять чотири сімсот сімдесят одну) гривню 12 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів та про стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень.
30.09.2021 Одеською обласною прокуратурою прийнято наказ № 2179к, яким наказ прокурора Одеської області від 29 квітня 2020 року № 791к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 30 квітня 2020 року було скасовано та поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року.
ОСОБА_1 , вважаючи, що Одеською обласною прокуратурою у добровільному порядку не виконано рішення суду, що набрало законної сили, 16.02.2022 надіслав засобами поштового зв`язку до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місто Київ) заяву про примусове виконання рішення суду разом із виконавчим листом № 420/4491/20.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. від 23.02.2022 за результатами розгляду заяви про примусове виконання виконавчого листа № 420/4491/20 виданого Одеським окружним адміністративним судом 10.06.2021 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року, було відкрито виконавче провадження ВП № 68767867, боржника повідомлено про необхідність невідкладного виконання рішення суду.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. від 13.06.2022 при примусовому виконанні виконавчого листа № 420/4491/20 виданого Одеським окружним адміністративним судом 10.06.2021 про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року, виконавче провадження ВП № 68767867 було закінчене на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України “Про виконавче провадження” у зв`язку з виконанням у повному обсязі вимог виконавчого документа, оскільки ним було встановлено, що на виконання рішення суду наказом Одеської обласної прокуратури від 30.09.2021 № 2179к поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 13.06.2022 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. передчасно зробив висновок про виконання Одеською обласною прокуратурою у повному обсязі вимог виконавчого листа Одеського окружного адміністративного суду № 420/4491/20 від 10.06.2021 про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року.
Проте із таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
За приписами частин 1-2 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно частини 4 статті 372 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Відповідно частини 1 статті 1 Закону України “Про виконавче провадження” виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України “Про виконавче провадження” відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно частин 1-2 статті 12 Закону України “Про виконавче провадження” виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Згідно частини 1 статті 18 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно частини 2 статті 18 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України “Про виконавче провадження” виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно частини 2 статті 39 Закону України “Про виконавче провадження” постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов виконавчий лист № 420/4491/20, виданий 10.06.2021 Одеським окружним адміністративним судом, про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року (а.с.74-45).
Керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України “Про виконавче провадження”, 23.02.2022 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68767867, копію постанови направлено боржнику до виконання, стягувачу до відома(а.с.76 об.-77).
Одеська обласна прокуратура на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження та рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/4491/20 листом від 26.05.2022 повідомила відповідача, що наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 30.09.2021 ОСОБА_1 поновлено на роботі з 30.04.2020. До листа додано належним чином завірений наказ від 30.09.2021 № 2179к (а.с.78).
Суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, погодився із позивачем і зазначив, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі виконано не в повному обсязі, проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Поновлення на роботі - це повернення працівника у попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.
КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Колегія суддів зазначає, що між ОСОБА_1  та Одеською обласною прокуратурою існує спір про правомірність виконання рішення суду, і такий спір не може бути вирішений державним виконавцем у межах виконавчого провадження з виконання судового рішення у справі № 420/4491/20. Отже, обставини цієї справи свідчать про дотримання державним виконавцем положень статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження.
Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року по справі  № 453/1524/21(№ 61-5927св22).
Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що державним виконавцем Відділу постанову про закінчення виконавчого провадження від 13.06.2022 № 68767867 винесено у спосіб та в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Також колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції відповідно якого прийняття Верховним Судом постанови від 28.07.2022 року по справі № 420/4491/20 , якою скасовано рішення судів попередніх інстанцій про поновлення ОСОБА_1 на роботі, ніяким чином не спростовує факт безпідставності винесення 13.06.2022 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 68767867 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України “Про виконавче провадження” у зв`язку з виконанням у повному обсязі вимог виконавчого документа, оскільки такі підстави у державного виконавця були відсутні станом на 13.06.2022 року, з огляду на таке.
Відповідно частини 1 статті 74 Закону України “Про виконавче провадження” рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Насамперед слід звернути увагу на те, що гарантоване статтею 55 Конституції право на захист можливе лише в разі порушень. Тому логічною вимогою є обґрунтування такого порушення. Отже, воно має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право — конкретизоване в законах. Аналогічну ідею закріплено в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.
Отже для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням — визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе. При цьому покарання винної особи не входить до мети захисту права в публічно-правових відносинах, а тому не належить до складу способу захисту.
Водночас, під час розгляду цієї справи Верховним судом було ухвалено постанову від 28.07.2022 по справі № 420/4491/20, якою  касаційні скарги Одеської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора було задоволено, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року у справі № 420/4491/20 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Прокуратури Одеської області № 791к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної Прокуратури Одеської області, поновлення ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної Прокуратури Одеської області, стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу було скасовано, ухвалено у справі № 420/4491/20 нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у вказаній частині було відмовлено, в іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.
Тобто, з урахуванням наявності рішення Верховного Суду від 28.07.2022 у справі № 420/4491/20, задоволення судом позовної вимоги про скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владислава Сергійовича від 13 червня 2022 року про закінчення виконавчого провадження № 68767867 означає, що відповідне рішення про закриття виконавчого провадження не створило жодних правових наслідків та не відновило порушене право позивача, оскільки рішення про поновлення позивача на посаді скасоване.
Наслідком задоволення в адміністративному судочинстві позовних вимог є відновлення фактично порушених прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин. Суд при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог має не лише вирішити позовні вимоги відповідно до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Тобто такий, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду та здійснювалося примусове виконання рішення. 
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 02.08.2019 справа № 0240/3532/18-а, від 07.11.2019 справа № 826/1647/16.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.
Водночас положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору.
Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі  Великої Палати Верховного Суду  від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).
Враховуючи наведене  підстави для перерозподілу  судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури, Департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України – задовольнити.
Рішення   Одеського окружного адміністративного суду  від   07.09.2022 по справі  № 420/9065/22 - скасувати, ухвалити по справі нову постанову, якою відмовити у задоволення позову ОСОБА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          Дата складення та підписання повного тексту судового рішення –  20 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.