Головуючий у І інстанції Пономаренко Н.В.
Провадження №22-ц/824/8568/2022                                                          Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
    
10 листопада 2022року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
     Головуючого - судді:        Матвієнко Ю.О.,
     суддів:                                Мельника Я.С., Гуля В.В.,
     при секретарі:                    Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення  Шевченківського районного суду м.Києва від 23 листопада 2021 року  у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал СТБ» про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2019 року   ОСОБА_1  звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ«Телеканал СТБ», в якому, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 16.02.2021 року, просив:
- визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права: принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію щодо винуватості дільничного поліцейського (позивача) у вчиненні скандалу та побитті пенсіонера у конфлікті від ІНФОРМАЦІЯ_3, що мав місце в трамваї на території Слобідського району м. Харкова, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «Телеканал СТБ» у відеосюжеті програми «Вікна-новини» від ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17:30 годин під назвою: «поліцейський побив пенсіонера», яка стосується ОСОБА_1 , а саме: «замість захистити - побив пенсіонера…(9:47-9:50)»; «попросила поступитись місцем молодика та у відповідь почула нецензурну лайку…(9:55-10:00)»; «за дружину заступився чоловік, натомість дістав удар в обличчя…(10:00-10:05)» ; «згодом з`ясувалось це не просто невихований парубок - це дільничний інспектор району,де мешкає подружжя…(10:05-10:11)»; «счинилась бійка та чоловіків швидко розборонили, аж тут зненацька новий удар - молодик ударив власною головою у лоба пенсіонерові…(11:12-11:21)»; «трамвай зупинився - кривдник навтьоки. Закровавлений пенсіонер та ще кілька пасажирів за ним…(11:23-11:27)»; «поїхали додому до поліціанта…(12:40-12:43)», а також просив:
- зобов`язатиТОВ «Телеканал «СТБ» в місячний термін з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати всі зазначені вище неправдиві висловлювання та сюжет програми «Вікна-новини» від ІНФОРМАЦІЯ_2, о 17:30 год., під назвою: «поліцейський побив пенсіонера» шляхом направлення письмового листа з вибаченнями на адресу позивача та публічного спростування шляхом випуску в ефір відеосюжету в програмі «Вікна-новини» на телеканалі « СТБ » з озвученням наступного тексту спростування: « ІНФОРМАЦІЯ_2 в ефірі від 17:30 годин у відеосюжеті програми «Вікна-новини» під назвою «поліцейський побив пенсіонера» озвучувалися недостовірні та неправдиві відомості відносно причетності дільничного поліцейського до вчинення скандалу та побиття пенсіонера ІНФОРМАЦІЯ_3 в трамваї на території Слобідського району м. Харкова».
Також позивач просив стягнути з ТОВ «Телеканал «СТБ» на своюкористь 500 000 грн. в рахунок завданої моральної шкодита сплачений за подачу позову судовий збір.
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17:30 год. на телевізійному каналі СТБ в програмі «Вікна-новини» було поширено відеосюжет під назвою «поліцейський побив пенсіонера», у якому про позивача було розповсюдженовищенаведену інформацію.
Вищевказаний відеосюжет міститьсятакож на ютуб-каналі ТОВ «Телеканал СТБ».
Позивач вважає, що вищенаведена інформація, яка була поширена відповідачем відносно нього, є недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, зокрема принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 . Зокрема, позивач зазначає, що ще до проведення службового розслідування та розслідування кримінального провадження його у сюжеті виставляють винуватим у вчиненні злочину, прямо стверджуючи, що він наніс ОСОБА_2 тілесні ушкодження, упереджуючи рішення суду, тобто порушуючи презумпцію невинуватості.
При цьому, вказує, що той факт, що журналісти показали на всю країну фотографію позивача, місце мешкання, роботи та вказали анкетні дані ОСОБА_1 в своєму сюжеті, поставило під загрозу життя та здоров`я його самого та його дружини, так як це могли побачити особи, з якими він щоденно, як дільничний офіцер поліції, стикається, та які вчиняють злочини або адміністративні правопорушення.
З урахуванням викладеного, а також враховуючи те, що розповсюдження недостовірної інформації та висвітлення позивача в суто негативномусвітлі призвело до його звільнення з лав Національної Поліції та до судових тяжб, а також вплинуло на хід досудового розслідування у кримінальних провадженнях за заявами позивача та ОСОБА_2 , позивач вважає, що йому завдано моральноїшкоди, яка полягає у дуже сильних душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушеннінормальних життєвих зв`язків з оточуючими, родичами та близькими.
Рішенням Шевченківськогорайонного суду м. Києва від 23 листопада2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника адвоката Тимошенка Д.В. подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що судом упереджено покладено обов`язок щодо подання доказів лише на позивача, при цьому не враховано, що відповідачем, в порушення ст. 81 ЦПК України не було надано доказів того, що поширена інформація є достовірною, а надано лише відзив на позовну заяву із  запереченнями. Тобто, фактично судом не взято до уваги, що відповідачем не були подані докази про те, що зазначена у відеосюжеті інформація є достовірною та/або про те, що вказаний відеосюжет відповідачем не поширювався.
Крім того, апелянт у скарзі посилався на те, що судом було невірно оцінено те, що зазначений відеосюжет спочатку був розповсюджений у програмі Вікна -новини на телеканалі «СТБ» ІНФОРМАЦІЯ_2 , а вже потім ІНФОРМАЦІЯ_4 року продубльований на ютуб каналі, власником якого був телеканал «СТБ». А тому, на думку апелянта, позивачем вірно вказаний ТОВ «Телеканал «СТБ», як автор інформаційного матеріалу та власник веб-сайту.
Також, апелянт у скарзі зазначив, що оскільки автором даного відеосюжету був саме телеканал «СТБ», то розповсюдження даного сюжету міг здійснити тільки відповідач, в іншому випадку ним би були надані докази про те, що даний відеосюжет розповсюджений не ним, та/або ним проводиться службове розслідування з приводу того, що невідомі особи скористались іменем телеканалу «СТБ» та опублікували відеосюжет як у телевізійній передачі Вікна-новини, так і створили сторінку в соціальній мережі « Ютуб » під іменем телевізійного каналу « СТБ » та розповсюдили там дане відео.
Обгрунтовуючи скаргу, позивач також посилався на те, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінки його доводам щодо завдання йому моральної шкоди та не наведено мотивів, з яких виходив суд, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. 
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача ТОВ «Телеканал «СТБ» - адвоката Бабенка А.І., останній проти задоволення скарги заперечив та просив залишити скаргу позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко Д.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, однак його неявка згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, позивач наголошував на тому, що інформація, яка, на його думку, підлягає спростуванню відповідачем, як недостовірна, була поширена в сюжеті під назвою «поліцейський побив пенсіонера», який ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17:30 год. було показано в ефірі телевізійного каналу СТБ в програмі «Вікна-новини», а також розміщено на ютуб-каналі СТБ.
На підтвердження факту поширення відповідачем інформації про позивача, останнім було надано 1 компакт-диск із відеороликом, який, як зазначено у позовній заяві, скопійовано з ютуб-каналу відповідача у мережі Інтернет.
Судом, за результатами вивчення вказаного компакт-диску та перегляду у судовому засіданні відеофайлу, збереженого на ньому, встановлено, що дата створення відповідного файлу є відмінною від ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4), тобто, відповідний відеоролик не є записом ефіру каналу СТБ, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17:30 год. було показано в програмі «Вікна-новини» сюжет під назвою «поліцейський побив пенсіонера».
Своїм правом на звернення до телерадіоорганізації зі скаргою щодо змісту відповідних програм та передач та, відповідно, на отримання копії запису фрагмента зі спірною інформацією, позивач не скористався.
Будь-яких інших допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували вихід ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17:30 год. в телевізійний ефір телеканалу «СТБ» випуску програми «Вікна-новини» із сюжетом «поліцейський побив пенсіонера», на чому наголошувавпозивач у своєму позові, матеріали справи не містять.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно приписів ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У свою чергу, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Як встановлено положеннями ч.ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: доведення обставин поширення спірної інформації; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширена інформація є недостовірною, тобто такою, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим.
Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.
За положеннями ст.59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація, зокрема, зобов`язана: а) дотримуватися законодавства України та вимог ліцензії; в) поширювати об`єктивну інформацію.
Відповідно до змісту ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» кожна телерадіоорганізація-ліцензіат зобов`язана вести журнал обліку передач, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій). У журналі обліку передач фіксуються: дата випуску, час початку і закінчення передачі; назва і тема передачі; прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі. Журнал обліку передач зберігається телерадіоорганізацією протягом року з дня останнього запису в ньому. Усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку.
За змістом ч.ч. 1, 3, 5 ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов`язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагмента програми чи передачі або надати копію запису фрагмента з відповідною оплатою.
Однак звернення громадянина або юридичної особи до телерадіоорганізації зі скаргою в порядку ст.64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» не є обов`язковою передумовою звернення до суду за захистом недоторканості ділової репутації, адже передбачає право, а не обов`язок особи на звернення до телерадіоорганізації зі скаргою щодо змісту відповідних програм та передач та, відповідно, на отримання копії запису фрагмента зі спірноюінформацією. Право на судовий захист ділової репутації не залежить від того, чи скористалися громадянин чи юридична особа правом вимагати від телерадіоорганізації спростування недостовірної інформації в позасудовому порядку.
Тому сплив установленого законом 14-денного строку зберігання трансльованої передачі та незвернення заявника до телерадіоорганізації протягом цього строку з відповідною (відповідними) вимогою (вимогами) у порядку частин третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» про спростування недостовірної інформації та/або про надання копії запису фрагмента передачі не позбавляє його можливості захистити свої права у судовому порядку з дотриманням принципу змагальності сторін.
Так, за правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства, можна дійти висновку, що для досягнення мети здійснення судового розгляду, позивач має право надати або відеозапис, отриманий у порядку ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», або відеозапис з електронного інтернет-джерела (електронної платформи), на якому (якій) розміщено відеоролик.
Такий правовий висновок викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 року у справі № 905/902/20.
Крім того, згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові №1  від 27.02.2009 року «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації»,належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
При цьому, дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Оцінюючи зміст позовної заяви, доводи позивача щодо необхідності захисту його честі, гідності та ділової репутації, враховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт поширення саме ТОВ «Телеканал «СТБ» недостовірної негативної інформації щодо нього як у телевізійному ефірі телеканалу « СТБ » у випуску програми «Вікна-новини» від ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17-30 год, так і у мережі Інтернет, зважаючи на те, що при перегляді долученого позивачем до позову компакт-диску судом було встановлено неспівпадіння дати створення відповідного файлу на диску - ІНФОРМАЦІЯ_4 року з датою, коли вийшов відеосюжет на каналі «СТБ» - ІНФОРМАЦІЯ_2. Тобто, відповідний відеоролик не є записом ефіру каналу СТБ, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 0 17-30 год. було показано в програмі «Вікна-новини» сюжет під назвою «поліцейський побив пенсіонера». Будь-яких інших допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували вихід ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17:30 год. в телевізійний ефір телеканалу «СТБ» випуску програми «Вікна-новини» із сюжетом «поліцейський побив пенсіонера», матеріали справи не містять.
Крім того, наданий позивачем компакт-диск, який міг би підтвердити поширення інформації у мережі Інтернет, не є доказом такого поширення, адже позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме відповідач ТОВ «Телеканал СТБ» поширив інформацію на порталі www.youtube.com в мережі Інтернет, а також не надано доказів  реєстрації ТОВ «Телеканал СТБ»,як засобу масової інформації в мережі Інтернет на відповідному інформаційному ресурсі. При цьому, посилання позивача на наявність у відповідача своєї сторінки на порталі «ютуб», з якої він і скопіював відеозапис, що міститься на компакт-диску у матеріалах справи, тобто є офіційним ресурсом ТОВ «Телеканал СТБ», не дають підстав для висновку, що  власником  веб-сайту є відповідач ТОВ «Телеканал СТБ» і що саме ТОВ «Телеканал СТБ»  поширило інформацію на цих ресурсах, оскільки доказів вказаним посиланням позивачем суду надано не було.
При цьому судом також обґрунтовано зазначено, що ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика (Рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський Лоруенс і Джулай проти Франції» і «Педерсен Баадсгаард проти Данії»).
Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and the Guardian v. The United Kingdom", від 26.11.1991 року).
У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення ЄСПЛ «Йерзільд проти Данії» та «Тома проти Люксембурга».
Оскільки виловлювання журналіста, якщо вони і мали місце, засновані на коментарях, що, у свою чергу, свідчать про добросовісну реалізацію журналістами професійних обов`язків згідно з ч. 6 ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальну підтримку журналістів», правильним є висновок суду про те, що це є підставою для звільнення від відповідальності навіть у випадку, коли розповсюджена інформація є недостовірною.
За вказаних обставин, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що у процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, які полягали б у приниженні його честі та гідності, а суд першої інстанції був позбавлений можливості достовірно встановити джерело походження спірного відеоматеріалу та факт його поширення саме відповідачем, суд дійшов законного та  обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку судом хронології розміщення недостовірної інформації про позивача у ефірі телеканалу « СТБ » та в Інтернеті апеляційним судом відхиляються, оскільки підставою для відмови у позові стала недоведеність позивачем під час розгляду справи факту поширення інформації, яку він вважає недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність, відповідачем ТОВ «Телеканал СТБ», і хронологія розміщення відеосюжету на телебаченні та в Інтернеті ці висновки суду жодною мірою не спростовує і правового значення не має.
Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що саме ТОВ «Телеканал СТБ» є автором інформаційного матеріалу (оскаржуваного відеосюжету) та власником веб-сайту, оскільки дані обставини мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, які апелянт до апеляційної скарги не долучив, у зв`язку із чим ці доводи скарги апеляційним судом до уваги не беруться.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням їх неналежності та недостатності обґрунтовано відмовлено у задоволені позову.  
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги  ОСОБА_1 - без задоволення.  
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року  - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:    
 
Судді: