ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/20281/21
Провадження № 22-ц/4820/640/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І., 
секретар судового засідання Гриньова А.М.
за участю представника позивача ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №686/20281/21 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , яка подана його представником ОСОБА_4 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2021 року (суддя Салоїд Н.М.).
Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначала, що 24 листопада 2020 року поблизу с. Мацьківці на 252 км автомобільної дороги М-12 сполученням Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль MAN TGA 26.400, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , сина позивачки. Потерпілий  ОСОБА_6   від отриманих тілесних ушкоджень   помер у лікарні. 
25.11.2020 за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1202024025000500.
20 квітня 2021 року старшим слідчим ВРЗСТ СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області кримінальне провадження № 1202024025000500 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 
Вказує, що на час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується договором від 22.11.2020.
А тому, позивач вважає, що оскільки ОСОБА_5 на час ДТП перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 та виконував трудові обов`язки, відповідно, відповідальність за шкоду, завдану працівником, несе роботодавець – ФОП ОСОБА_3 .
З урахуванням глибини та тривалості моральних страждань, яких позивач зазнала і продовжує зазнавати у зв`язку зі смертю сина, пов`язаних з невідворотністю втрати загиблого, позбавленням можливості спілкуватись з ним в подальшому та істотними змінами в сімейному житті, оскільки позивач змушена докладати додаткових зусиль для подальшої організації свого життя, позивач оцінює розмір моральної шкоди в сумі 500 000 грн, що є співмірним понесеним стражданням.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_2  моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3    на користь держави судові витрати в сумі 1000 грн.
В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що вина водія транспортного засобу  ОСОБА_5 в ДТП, яке сталося 24.11.2021 не була встановлена. Водій ОСОБА_5 не мав трудових відносин з власником транспортного засобу ФОП ОСОБА_3 , а тому відсутні законні підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача.  
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відносини, які виникли між сторонами за договором від 22.11.2020, є виключно трудовими, а тому фізична особа – підприємець ОСОБА_3 має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від вини водія ОСОБА_5 .
Однак, суд першої інстанції дійшов таких висновків при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, порушенні норм матеріального та процесуального права.
Встановлено, що 24 листопада 2020 року близько 22 години 15 хвилин на 252 км автомобільної дороги М-12 сполученням Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка відбулось зіткнення транспортних засобів спеціалізованого вантажного контейнеровоза MAN TGA 26.400, державний номерний знак НОМЕР_1 , із загальним бортовим причіпом KRONE ADR 24, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався по автодорозі зі сторони м. Хмельницького в напрямку м. Тернопіль та велосипедом Ардіс під керуванням  ОСОБА_6 , який рухався по автодорозі у попутному для спеціалізованого контейнеровоза із загальним причепом бортовим напрямку. Велосипедист ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження та внаслідок отриманих травм помер.
25.11.2020 за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 1202024025000500.
Постановою старшого слідчого ВРЗСТ СВ Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області від 20.04.2021 кримінальне провадження, внесено до ЄРДР за № 1202024025000500 було закрито за відсутності в діях водія автомобіля MAN TGA 26.400, державний номерний знак НОМЕР_1 , із загальним бортовим причіпом KRONE ADR 24, державний номерний знак НОМЕР_2 ,  ОСОБА_5  складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 11-13). 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов`язану з використанням транспортних засобів.
Як встановлено у частині другій цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У відповідності до роз`яснень п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право користування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий її власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).
З матеріалів справи вбачається, що власником транспортного засобу спеціалізованого вантажного контейнеровоза MAN TGA 26.400, державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_3  (а.с. 22).
Разом з тим, ОСОБА_5 , при наявності в нього посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на автомобіль на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди був володільцем транспортного засобу в розумінні вимог цивільного законодавства.
При цьому, ні позивачем, ні його представником не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_5 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом MAN TGA 26.400, державний номерний знак НОМЕР_1 , у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків на підставі трудового договору з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 . 
Частиною 2 статті 2 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. 
Згідно ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
За змістом даних правових норм, роботодавець і громадянин України на власний розсуд встановлюють умови майбутнього трудового правовідношення, але вони зобов`язані у будь-якому випадку визначити обов`язкові умови трудового договору, що охоплюють згоду про прийняття на роботу, визначення трудової функції працівника та місце його праці, термін дії договору і початок виконання працівником роботи. В іншому випадку трудовий договір вважається неукладеним. Такі умови трудової угоди віднесені до обов`язкових, оскільки законодавче закріплені в понятті трудового договору і тому становлять основний зміст правового статусу працівника.
Наявний в матеріалах справи договір послуг від 22.11.2020, укладений між ФОП ОСОБА_3 (замовником) та ОСОБА_5 (виконавцем), не містить основних ознак трудового договору, такий договір є цивільно-правовим, метою якого є отримання певного результату за наслідками наданих послуг по перевезенню вантажу. 
За відсутності доказів про наявність трудових відносин між  ОСОБА_5  та ФОП  ОСОБА_3 , на останнього не може бути покладено відповідальність з відшкодування цієї шкоди на користь позивача. І з цього приводу, є підставними доводи апеляційної скарги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Отже, відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.
Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. 
Однак, суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам та не визначився з особою, відповідальною за завдану моральну шкоду. 
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а позивач є особою з інвалідністю 2 групи, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України,  ОСОБА_3  слід компенсувати суму судового збору в розмірі 1500 грн, сплаченого при подачі апеляційної скарги, за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382. 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , яка подана його представником ОСОБА_4 , задовольнити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_2 відмовити.
Компенсувати ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір в розмірі 1500 грн (згідно квитанції № 0.0.2463128137.1 від 17.02.2022) за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 12 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                І.В. П`єнта

Судді:                                                         А.П. Корніюк

О.І. Талалай