Справа № 466/6656/20                                Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І. 
Провадження № 22-ц/811/4117/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       27 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
       розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2020 року в складі судді Баєвої О.І. в справі за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-                                                                        встановив:
У вересні 2020 року позивач АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 06.10.2016 у розмірі 20833,97 грн, а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн.
Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б-н від 06.10.2016. Покликається на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.
У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з врахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 15.06.2020 допустив заборгованість у розмірі 20833,97 грн, з яких: 17920,77 грн заборгованість за тілом кредиту, у тому числі 20 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 17900,77 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2913,20 грн заборгованість за простроченими відсотками. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2020 рокуу задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовлено за безпідставністю.
Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з рішенням не погоджується, вважає незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В апеляційній скарзі зазначає, що 06.10.2016 відповідача підписав анкету-заяву, з якої чітко вбачаються відповідні дані, необхідні для отримання картки, крім цього позичальник висловив згоду про укладення договору, зазначивши, що заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами становлять між ним та банком договір банківських послуг.
Вважає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України.
16.05.2017 відповідачу встановлений початковий кредитний ліміт на кредитну картку у розмірі 11500,00 грн, який у подальшому змінювався.
При цьому, після отримання картки відповідач здійснив дії щодо її активізації, користувався нею та отримував кредитні кошти, у подальшому відповідач неодноразово звертався до банку з метою перевипуску картки.
Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, поряд з цим відповідач не сплачував кошти в необхідному розмірі, відповідно виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Таким чином, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач не повернув його, суд першої інстанції не мав правових підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів.
Покликаючись на те, що кредитні кошти є поновлювальною кредитною лінією, зазначає, що сума заборгованості за поточним та простроченим тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення ним платежів на погашення заборгованості, у разі несвоєчасного або не у повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою.
Стверджує, що суми, які просить стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені.
Із рахунку заборгованості та виписки чітко прослідковується операції по зняттю кредитних коштів та з часткового погашення заборгованості.
Крім цього, виписка має статус первинного документу, відтак, разом із розрахунком заборгованості є належними документами.
Таким чином, факт укладення договору є доведеним, а питання щодо підписання договору відповідачем не відноситься до предмету заявленого позову.
Протягом трьох років з моменту оформлення позичальник не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків.
Покликається на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке. 
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання кеолгії суддів, оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.
Звертаючись з позовними вимогами позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором б/н від 06.10.2016, Розрахунком заборгованості за таким договором станом на 15.06.2020, Анкетою-заявою із підписом позичальника, у якій зазначені особисті дані останнього, копією паспорта позичальника, Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт (а.с. 9-72).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»), при цьому договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.
В свою чергу, як на доказ укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_1 позивач надав анкету-заяву відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».
Поряд з цим, Анкета-заява не містить відомостей про оформлення ОСОБА_1 кредитного договору на умовах, обумовлених у позові, а також позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою Кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» чи «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» не надав доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого кредиту, тому відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 не є можливим, відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку, оскільки наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, за умов, що позивачем не доведено укладання кредитного договору
При вирішенні справи суд врахував правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 27 березня 2020 року, справа № 703/3063/18.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Судом встановлено, що 06.10.2016 відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківський послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 16).
У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. 
До договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт розміщений на сайті https://privatbank.ua (а.с. 17).
У анкеті заяві зазначено особисті дані відповідача, а саме: паспортні дані, сімейний стан, кількість дітей, місце праці та соціальний статус.
Відповідно до довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», 16.05.2017 відповідачу встановлений кредитний ліміт на рівні 11 500 грн., у подальшому такий було змінено, а саме 13.05.2019 зменшено до 0,00 грн (а.с. 14). 
Також, ОСОБА_1 надані кредитні картки 16.05.2017 та 04.07.2017, термін дії яких до вересня 2020 року та травня 2021 року, відповідно (а.с. 15).
Таким чином, 06.10.2016 між відповідачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який 14.06.2018 змінив найменування на АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Зазначені обставини у відповідній частині стверджують підставність вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та спростовують протилежні висновки суду першої інстанції.
Іншими словами, не спростованим є факт укладення кредитного договору між сторонами, за умовами якого відповідач, фактично підписавши запропоновану йому банком анкету-заяву, отримав кредитний ліміт у відповідному розмірі.
Як зазначає позивач, ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконало у повному обсязі, надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Платіжна картка, що видається позичальнику на підставі відкритого за нею розрахункового рахунку, діє в межах визначеного нею строку, і, за такого, повернення кредитних коштів в повному обсязі пов`язується виключно зі спливом останнього дня місяця дії такої картки (стаття 261 ЦК України).
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, які згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими для судів.
Відповідно до розрахунку, відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснював платежі, а також поповнював карту.
Згідно із розрахунком, наданим позивачем, станом на 15.06.2020 заборгованість ОСОБА_1 становить 20833,97 грн, з яких: 17920,77 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 20 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 17900,77 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2913,20 грн заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 12-13).
Розрахунок заборгованості жодним чином не спростований відповідачем, свого розрахунку останній не надав.
Цим же розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачем заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання останнім своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.
Крім цього, рух коштів та дійсність використання і погашення таких чітко підтверджується випискою за договором № б/н станом на 17.06.2020, яка має статус первинного документу та є належним доказом (а.с. 83-85).
Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).
За частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом (ч. 5 цієї ж статті).
Поряд з цим, оскільки розгляд даної справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження, тому позивач не повинен доводити безспірність грошових вимог, що спростовує відповідні висновки суду першої інстанції.
Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору №б/н від 06.10.2016 виникло зобов`язання, що мало сторонами договору виконуватись належним чином, проте, фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуто.
Як зазначалося вище, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути заборгованість, яка складається із тіла кредиту, у тому числі простроченогота заборгованості за відсотками.
У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Наведене свідчить про підставність вимог та необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо відмови у стягненні з відповідача заборгованості за тілом кредиту.
З наданого позивачем розрахунку вбачається наявність у відповідача заборгованості за кредитом, яка слідуючи розрахунку заборгованості є заборгованістю за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту 17920,77 грн, це ті кошти, які були надані позивачем у розпорядження відповідачки та використані останнім без їх повернення, відтак висновки суду першої інстанції про задоволення вимог у цій частині ґрунтуються на законі.
Враховуючи наведене, підставність вимог про стягнення на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з відповідача 17920,77 грн. заборгованості за тілом та простроченим тілом кредиту, є доведеною та встановленою судом.
Обставин, за яких би у суду були відсутні підстави для застосування відповідної постанови касаційного суду та висловленої у ній позиції, колегія суддів не встановила, підстав щодо необхідності відступити від відповідних висновків чи застосування інших учасники справи не наводить.
В свою чергу, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника ОСОБА_2 від 06.10.2016 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк не зазначена процентна ставка, при цьому до матеріалів справи долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з яких слідує, що базова ставка на 55 днів пільгового періоду становить 2,5 % в місяць (30 % в рік).
Поряд з цим, такий витяг не містить підпису відповідача.
Натомість, як вбачається з розрахунку заборгованості % ставка у такому починаючи з 16.05.2017 становила 3,6, у подальшому змінювалася та була зазначена на рівні 3,5 %.
Крім цього, з незрозумілих причин у розрахунку заборгованості починаючи з 01.10.2019 наявні три графи відсоткової ставки «Процентна ставка» та «Процентна ставка при порушенні умов кредитування», «Процентна ставка на прострочений кредит».
В цьому контексті, колегія суддів виходить з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази про досягнення згоди між сторонами щодо всіх умов кредитування, підтвердження ОСОБА_1 щодо ознайомлення із правилами надання та повернення кредиту або ідентифікації умов, які погоджені підписом відповідача саме в тій редакції умов, на яких наполягає банк.
У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на копію заяви, Витяг з «Тарифів Банку», Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою».
При цьому, матеріали справи не містять в принципі підтверджень, з якими саме Тарифами та Умовами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву від 06.10.2016, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, можливістю їх зміни в односторонньому порядку, зокрема в сторону підвищення.
Тобто, покликання позивача на Тарифи та Умови, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, у зв`язку з порушенням умов договору.
Таким чином, вимоги та доводи позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо необхідності та підставності стягнення з відповідача заборгованості по відсотках не знайшли свого підтвердження, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги у цій частині та фактично правильність відповідних висновків районного суду.
Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Враховуючи наведене вище, колегії суддів приходить висновку про часткову підставність доводів апеляційної скарги, необхідність скасування оскаржуваного рішення з хваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо стягнення з відповідачки заборгованості у розмірі 17920,77 грн.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2020 року– скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.10.2016 у сумі 17920 (сімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять) гривень 77 коп.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір в сумі 1812 (тисячу вісімсот дванадцять) грн. 06 коп. за подання позову та 2718 (дві сімсот вісімнадцять) грн. 10 коп. за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 вересня 2022 року.
Головуючий:                                                                                                  А.В. Ніткевич   
Судді:                                                                                                         С.М. Бойко
       С.М. Копняк